-----Dom --- ---

Avsagt:	04.05.2006
	
Saksnr.:	05-030723ASI-BORG/02  
	
Dommere:
	Lagdommer	Mary-Ann Hedlund	
	Lagdommer	Ragnhild Noer	
	Tilkalt dommer tingrettsdommer	Helen Sæter	

I	Anke	 	 	
 	Ankende part	Odd Johan Nelvik	Advokat Cato Schiøtz	
 	Ankende part	Se og Hør Forlaget AS	Advokat Cato Schiøtz	
 	Ankende part	Jan-Petter Dahl	Advokat Cato Schiøtz	
 	Ankende part	Håvard Grundt Melnæs	Advokat Cato Schiøtz	
 	 	 	 	
 	Ankemotpart	Rodney Omdal Karlsen	Advokat Kyrre Eggen	
 	Ankemotpart	Anette Young	Advokat Kyrre Eggen	
 	 	 	 	
II	Motanke	 	 	
 	Ankende part	Rodney Omdal Karlsen	Advokat Kyrre Eggen	
 	Ankende part	Anette Young	Advokat Kyrre Eggen	
 	 	 	 	
 	Ankemotpart	Odd Johan Nelvik	Advokat Cato Schiøtz	
 	Ankemotpart	Se og Hør Forlaget AS	Advokat Cato Schiøtz	
 	Ankemotpart	Jan-Petter Dahl	Advokat Cato Schiøtz	
 	Ankemotpart	Håvard Grundt Melnæs	Advokat Cato Schiøtz	

Saken gjelder spørsmålet om Anette Young og Rodney Omdal Karlsen har krav på erstatning for ikke-økonomisk skade (oppreisning) på grunn av tre artikler som Se og Hør trykket om dem i løpet av sommeren 2003. 

Young er født i 1976 og arbeider i TV 2 tekst-tv. Karlsen er født i 1974. Han er prosjektingeniør i Kværner. Våren 2001 deltok Young og Karlsen i realityprogrammet Big Brother på fjernsyn. Programkonseptet gikk ut på at 10 deltagere, som ikke kjente hverandre fra før, skulle bo sammen og isolert i et hus i 100 dager. Deltagerne ble stemt ut av seerne etter hvert, og premien på en million kroner gikk til den som var igjen til sist. Det var kamera på døgnet rundt som fulgte alle deltakernes gjøremål.  Det var daglige timelange sendinger. Dessuten var det anledning til å følge med døgnet rundt på web-tv mot betaling. Programmet fikk voldsom oppmerksomhet. Av deltakerne var Young og Karlsen av de som fikk definitivt størst oppmerksomhet.

Young og Karlsen ble kjærester i løpet av programmet, og flyttet senere sammen.
 
I tiden etter at programmet var slutt stilte Young og Karlsen opp på flere reportasjer, og de fortalte blant annet om sitt kjæresteforhold og samboerskap. De var også programledere i fjernsynsprogram. De sa imidlertid også nei til en lang rekke henvendelser fra media, og et og et halvt år etter at Big Brother var avsluttet, høsten 2002, bestemte de seg for ikke å stille opp på flere reportasjer.

Våren 2003 var journalister fra Se og Hør stadig i kontakt med Young og Karlsen og bad om kommentarer til at samlivet deres angivelig skulle være avsluttet. Young og Karlsen bodde på denne tiden ikke sammen. De har forklart at det skyldtes at Karlsen skulle begynne studier i en annen by.
 
Den 17. juni 2003 publiserte Se og Hør en artikkel om paret, hvor innholdet var at det hadde skjedd et dramatisk brudd mellom de to. Young og Karlsen tok via advokat kontakt med bladet og anførte at dette var usant og en krenkelse av privatlivets fred. En uke senere trykket Se og Hør en ny artikkel hvor fokus igjen var på at det var brudd mellom partene, og at partene krevde erstatning av Se og Hør. Begge disse artiklene var skrevet av journalist Jan-Petter Dahl. En uke senere hadde Se og Hør et oppslag med en navngitt kvinne, som hevdet at hun hadde hatt et forhold til Karlsen, og at han hadde fremstilt seg som singel overfor henne. Denne artikkelen var skrevet av journalist Håvard Melnæs, med Dahl som fotograf.

Det er på det rene at forholdet mellom Young og Karlsen etter hvert tok slutt. I følge forklaringene fra Young og Karlsen skjedde dette høsten 2003.

Saksforholdet i detalj fremgår av tingrettens dom, og lagmannsretten viser til denne når det gjelder detaljene i faktum. 

Young og Karlsen tok ut stevning til Oslo tingrett 4. juli 2003. De krevde oppreisning fra Se og Hør Forlaget AS, ansvarlig redaktør Odd J. Nelvik, journalist Jan-Petter Dahl og fra journalist Håvard Mælnes (heretter også omtalt som Se og Hør). De saksøkte tok til motmæle. 

Oslo tingrett avsa 26. november 2004 slik dom:

1.  Se og Hør forlaget AS dømmes til å betale oppreisning til Rodney Omdal Karlsen med kr.200.000,- -kronertohundretusen00/100- med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer.

2.  Se og Hør forlaget AS dømmes til å betale oppreisning til Anette Young med kr.125.000,- -kronerethundreogtjuefemtusen00/100- med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer.

3.  Ansvarlig redaktør Odd J. Nelvik dømmes til å betale oppreisning til Rodney Omdal Karlsen med kr. 50.000,- -kronerfemtitusen00/100- med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer.

4.  Ansvarlig redaktør Odd J. Nelvik dømmes til å betale oppreisning til Anette Young med kr. 30.000,- -kronertrettitusen00/100- med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer.

5.  Jan-Petter Dahl dømmes til å betale oppreisning til Rodney Omdal Karlsen med kr. 10.000,- -kronertitusen00/100- med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer.

6.  Jan-Petter Dahl dømmes til å betale oppreisning til Anette Young med kr. 10.000,- -kronertitusen00/100- med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer.

7.  Håvard Mælnes dømmes til å betale oppreisning til Rodney Omdal Karlsen med kr. 20.000 –kronertyvetusen00/100- med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer.

8.  Se og Hør forlaget AS, ansvarlig redaktør Odd J. Nelvik, Jan-Petter Dahl og Håvard Mælnes pålegges in solidum å betale sakens omkostninger til Rodney Omdal Karlsen og Annette Young med kr. 299.540,- -kronertohundreognittinitusenfem-hundreogførti00/100- med tillegg av lovens rente fra forfall og til betaling skjer.

	9.   Kravene forfaller til betaling 14 –fjorten- dager fra forkynnelsen av denne dom.

Se og Hør Forlaget AS, Odd J. Nelvik, Håvard Mælnes og Jan-Petter Dahl anket dommen. Young og Karlsen tok til motmæle og innga aksessorisk motanke vedrørende oppreisningsbeløpenes størrelse. Ankeforhandling ble holdt i Borgarting lagmannsretts hus 4. – 7. april 2006. Alle parter ga forklaring. Det ble avhørt syv vitner og foretatt slik dokumentasjon som rettsboken viser. 

Partene har inngitt anførselsskriv, og gjengivelsen av anførslene er i hovedsak basert på disse.

De ankende parter, Se og Hør-forlaget AS, Odd Johan Nelvik, Jan-Petter Dahl og Håvard Grundt Melnæs, har i det vesentligste anført:

Det sentrale i saken er at ankemotpartenes deltagelse i Big Brother-programmet på TV Norge har medført et redusert personvern. Dette reduserte personvern gjør at ingen av de tre reportasjene er en krenkelse av privatlivets fred.
Big Brother var et reality-program i ekstremklassen, og ankemotpartene var de sentrale aktører. TV-seerne fikk følge paret fra de møtte hverandre til de ble kjærester og hadde sex. Hele Norge fikk ta del i deres hverdagslige gjøremål, som for eksempel å dusje. I tillegg ble man invitert til å følge deres deltagelse i alt fra krangling til fyll.
Man står overfor et par som i ekstrem grad har valgt å blottstille sitt mest intime privatliv. Hele programmets formål er å bryte ned intimsfæren og tilfredsstille seernes kikkermentalitet. Ankemotpartene var de som i størst grad tilfredsstilte programledelsens ønske om salg/kommersialisering av private detaljer.
Ankemotpartene er da ikke lenger ordinære privatpersoner, men trer inn i det offentlige rampelys som offentlige leverandører av seksualitet og parforhold. Det er i denne forbindelse de må forvente - og har fått - offentlig oppmerksomhet.
Da Big Brother var slutt, var ankemotpartene nasjonale ikoner og fikk ekstrem offentlig oppmerksomhet. Denne oppmerksomheten ble utnyttet av ankemotpartene til deltagelse som programledere i TV, modellopptreden mv. I tillegg ga de en rekke intervjuer til media, herunder Se og Hør, hvor man fikk følge paret ved etablering av samboerskap, ved ferieopphold i utlandet og på hyttetur.

Det er ikke slik at ankemotpartene kan "slå av en bryter" og si at nå vil de ikke lenger være i media. Særlig i en situasjon hvor de har vært så grenseoverskridende og utagerende, må de forvente en "ettervirkning" med hensyn til offentlig oppmerksomhet som Se og Hør tidsmessig ligger godt innenfor.

Reportasje nr 1 og nr 2 må leses i sammenheng. Høyesterett har gitt klar anvisning på at det ikke er tilstrekkelig å bare lese en reportasje eller overskrift eller ingress isolert. Leser man de to første reportasjene samlet, går det klart frem at paret benekter at de har vært gjennom et samlivsbrudd. Det er derfor galt når reportasjene tolkes dithen at leserne må legge til grunn at det foreligger et brudd.
Det er ikke krenkelse av privatlivets fred for så vidt gjelder reportasje 1 og 2. De inneholder ikke sensitive opplysninger som er egnet til å krenke privatlivets fred. Deler av reportasjene er i det alt vesentlige gjentagelse av tidligere – og godkjente – reportasjer. De unøyaktigheter og spissformuleringer som måtte finnes, ligger med solid margin innenfor det Høyesterett har akseptert.
Det vesentlige ved disse reportasjene er at de ikke tilfredsstiller den sensitivitetsterskel som § 390 forutsetter. Et samlivsbrudd er noe som over 50 % av landets voksne befolkning opplever, og må anses som helt vanlige personopplysninger. I tillegg har partene både direkte og gjennom sin advokat kommet til orde.

Subsidiært anføres at det uansett ikke er grunnlag for å utmåle oppreisning etter skadeserstatningsloven § 3-6. Det er grunn til å tro at de ankende parter er rimelig "hardføre" for så vidt gjelder offentlig eksponering av sitt privatliv.

I tillegg erkjenner partene at de skilte lag to måneder senere. Man står således bare overfor en "faseforskyvning" i forhold til det partene selv legger til grunn.

Reportasje nr 3 må tolkes. Det er tale om videreformidling av utsagn fra en navngitt kvinne, og  Karlsen er gitt anledning til å kommentere disse.  Den alminnelige leser vil se at her står påstand mot påstand, og at det er umulig å si hva som er riktig. Reportasjen knytter seg til de to foregående reportasjene og er ment å kaste lys over spørsmålet om Young og Karlsen virkelig var et par, slik de hardnakket påsto.

De ankende parter vil anføre at heller ikke denne reportasjen er rettsstridig. Ankemotpartenes egen utlevering av sitt privatliv er det sentrale moment også her.
Alle tre reportasjer er prøvet av Pressens faglige utvalg, som enstemmig frifant Se og Hør. Det vil være oppsiktsvekkende om en reportasje som presseetisk ligger innenfor "Vær varsom-plakatens" grenser, skal underkjennes av domstolene. Ankende parter kjenner intet eksempel på at domstolene har stilt "mildere" krav for så vidt gjelder ærekrenkelser eller krenkelse av privatlivets fred enn det som følger av pressens egne etiske regler.
Spørsmålet om sannhet er ikke sentralt i forbindelse med § 390. For samtlige reportasjer gjelder at de ikke gir grunnlag for oppreisning, selv om opplysningene er usanne. De ankende parter legger imidlertid til grunn at det var brudd mellom partene på tidspunktet for oppslagene og at den navngitte kvinnens forklaring er sann.
Den såkalte von Hannover-dommen har ingen direkte overføringsverdi og tillegges for stor vekt av tingretten. I denne sak er det tale om et par som har søkt offentlighet ved grenseoverskridende og utagerende oppførsel. Utgangspunktet for prinsesse Caroline var det motsatte – hun gjorde alt for å sky offentlig oppmerksomhet.

Uansett er vilkårene for å tilstå oppreisning etter skadeserstatningsloven § 3-6 ikke oppfylt. Under enhver omstendighet er tingrettens utmåling gal. Det foreligger ingen injuriedom de siste seks årene hvor oppreisning er gitt med høyere beløp enn kr 50 000. Overtredelse av § 390 er en forseelse – ikke en forbrytelse - og dette må reflekteres i utmålingsbeløpet. Det er ikke grunnlag for erstatning ut fra nettofortjeneste.

Åndsverksloven § 45 c er ikke overtrådt. Dette spørsmålet er korrekt vurdert av tingretten. 

Under enhver omstendighet er ikke vilkårene for å innskrenke pressefriheten etter EMK artikkel 10 oppfylt. Hverken kravet til "necessary in a democratic society" eller "pressing social need" er tilfredsstilt.

Det er nedlagt slik påstand:

1.	De ankende parter frifinnes.

2.	Rodney Omdal Karlsen og Anette Young idømmes sakens omkostninger for Oslo tingrett og Borgarting lagmannsrett.

Ankemotpartene, Anette Young og  Rodney Omdal Karlsen, har i det vesentligste anført:

Ankende parter har krenket Young og Karlsens privatliv både etter straffeloven § 390, menneskerettighetskonvensjonen (EMK) artikkel 8 og åndsverkloven § 45 c. Ankende parters reportasjer er ikke beskyttet av ytringsfriheten verken etter Grunnloven § 100 eller EMK artikkel 10. Dette innebærer at det ikke foreligger grunnlag for innskrenkende tolking av straffeloven § 390, EMK artikkel 8 eller åndsverkloven § 45 c. 

De ytringer som ble publisert i reportasjene utgjør en overtredelse av straffeloven § 390. Trykking av påstander om brudd mellom ankemotpartene, påstander om sjalusidrama og påstander om utroskap innebærer krenkelser av ”privatlivets fred ved å gi offentlig meddelelse om personlige eller huslige forhold”.

Ankemotpartene har ikke samtykket til publiseringen. Ytringenes sannhet er ikke relevant for om det foreligger krenkelse av § 390. Alvorligheten av krenkelsene forsterkes imidlertid av at påstandene er usanne og av at ankende parter bevisst valgte å overse ankemotpartenes uttrykkelige krav om respekt for sitt privatliv før reportasjene ble trykket. 

Publisering av de ytringer saken gjelder utgjør en krenkelse av EMK artikkel 8. Den norske stat har da plikt til å ulovliggjøre publisering av slike ytringer. Dette har som konsekvens at retten plikter å dømme ankende parter for krenkelser av privatlivet til ankemotpartene. 

Publisering av bildene av ankemotpartene uten deres samtykke er en overtredelse av åndsverkloven § 45 c. Det er ikke samtykket, og ingen av unntaksreglene i bestemmelsen får anvendelse. Dersom retten kommer til at tekst og bilder i reportasjene samlet krenker  privatlivets fred, er det ikke nødvendig å ta stilling til om åndsverkloven er overtrådt. 

Dersom straffeloven § 390, EMK artikkel 8 og åndsverkloven § 45 c skal tolkes innskrenkende av hensyn til ytringsfriheten, må de ytringer saken gjelder ha allmenn interesse. Det er ikke tilfelle her, og det innebærer at det ikke er grunnlag for noen innskrenkende tolking av de nevnte bestemmelser. Dette forhold er alene tilstrekkelig til å konstatere at ankende parter ikke er beskyttet av ytringsfriheten. Den rettspraksis som ankende parter påberoper seg gjelder saker hvor ytringene har allmenn interesse. Disse dommene har derfor ingen rettslig relevans her.

Spørsmålet om ankemotpartene er offentlige personer eller ikke, er av mindre interesse. Ankemotpartene er imidlertid ikke offentlige personer, slik offentlige personer er definert i Den europeiske menneskerettighetsdomstols og Høyesteretts rettspraksis. 

Det faktum at ankemotpartene deltok i et realityprogram, innebærer at ankemotpartene må tåle privatsensitiv omtale som er relatert til disse sendingene i den perioden programmet pågikk, men kan ikke legitimere at ankende parter krenker ankemotpartenes privatliv to år senere. Det finnes ingen holdepunkter for at personer som har samtykket til offentliggjøring av private forhold, senere må finne seg i offentliggjøring av private forhold uten samtykke. Uansett har ikke ankemotpartene eksponert sitt privatliv i særlig utstrekning etter at fjernsynsproduksjonen var avsluttet. 

Utmålingen av en oppreisning er skjønnspreget og det må skilles mellom de ankende parter ved utmålingen. I forhold til Se og Hør Forlaget AS vil ankemotpartene anføre at det gjelder et grunnprinsipp om at oppreisningserstatningen minst må utgjøre den nettofortjeneste bladet har hatt ved den ulovlige handling. Dersom erstatningen settes lavere, vil Se og Hør tjene på å begå ulovlige handlinger. Et slikt nettofortjenestesynspunkt er utslag av det grunnleggende rettsprinsipp om at ingen skal tjene på å gjennomføre ulovlige handlinger, et rettsprinsipp som har fått sitt lovmessige utslag i åndsverkloven § 55 andre ledd. Et slikt prinsipp må også gjelde i forhold til skadeerstatningsloven § 3-6. Det vises til § 3-6 andre ledd tredje punktum. Det er ”rimelig” at Se og Hør, som eier og utgiver, pålegges å betale en oppreisning som minst svarer til det forlaget har tjent på de ulovlige handlinger. 

I denne saken bør oppreisningserstatningen settes høyere enn nettofortjenesten på grunn av det forsettlige ved krenkelsene, at Se og Hørs påstander er usanne,  og fordi Se og Hør gjentatte ganger krenket Karlsen og Youngs privatliv.

Utmålingen i forhold til Se og Hør Forlaget AS vil være vurderingspreget. Av denne grunn nedlegges påstand om oppreisning uten å angi noe bestemt oppreisningsbeløp.

I forhold til ansvarlig redaktør Odd J. Nelvik, journalist Jan-Petter Dahl og journalist Håvard Melnæs, bør retten ved utmålingen ta hensyn til den utviste skyld og alvorligheten av krenkelsene. Siden ankende part nr 2 er ansvarlig redaktør og den som treffer beslutning om publisering, angir ankemotpartene et høyere oppreisningsbeløp overfor ham. 

Det er nedlagt slik påstand: 

1. Se og Hør forlaget AS dømmes til å betale oppreisning til Rodney Omdal Karlsen utmålt etter rettens skjønn med tillegg av lovens forsinkelsesrente av kr 200 000,- regnet fra oppfyllelsestidspunktet for tingrettens dom til betaling skjer og tillegg av lovens forsinkelsesrente for eventuell ytterligere oppreisning fra forfall til betaling skjer.

2. Se og Hør forlaget AS dømmes til å betale oppreisning til Anette Young utmålt etter rettens skjønn med tillegg av lovens forsinkelsesrente av kr 125 000,- regnet fra oppfyllelsestidspunktet for tingrettens dom til betaling skjer og tillegg av lovens forsinkelsesrente for eventuell ytterligere oppreisning fra forfall til betaling skjer.

3. Odd J. Nelvik dømmes til å betale oppreisning til Rodney Omdal Karlsen utmålt etter rettens skjønn med tillegg av lovens forsinkelsesrente av kr 50 000,- regnet fra oppfyllelsestidspunktet for tingrettens dom til betaling skjer og tillegg av lovens forsinkelsesrente for eventuell ytterligere oppreisning begrenset oppad til kr 75 000,- fra forfall til betaling skjer.

4. Odd J. Nelvik dømmes til å betale oppreisning til Anette Young utmålt etter rettens skjønn med tillegg av lovens forsinkelsesrente av kr 30 000,- regnet fra oppfyllelsestidspunktet for tingrettens dom til betaling skjer og tillegg av lovens forsinkelsesrente for eventuell ytterligere oppreisning begrenset oppad til kr 75 000,- fra forfall til betaling skjer.

5. Jan-Petter Dahl dømmes til å betale oppreisning til Rodney Omdal Karlsen utmålt etter rettens skjønn med tillegg av lovens forsinkelsesrente av kr 10 000,- regnet fra oppfyllelsestidspunktet for tingrettens dom til betaling skjer og tillegg av lovens forsinkelsesrente for eventuell ytterligere oppreisning begrenset oppad til kr 25 000,- fra forfall til betaling skjer.

6. Jan-Petter Dahl dømmes til å betale oppreisning til Anette Young utmålt etter rettens skjønn med tillegg av lovens forsinkelsesrente av kr 10 000,- regnet fra oppfyllelsestidspunktet for tingrettens dom til betaling skjer og tillegg av lovens forsinkelsesrente for eventuell ytterligere oppreisning begrenset oppad til kr 25 000,- fra forfall til betaling skjer.

7. Håvard Melnæs dømmes til å betale oppreisning til Rodney Omdal Karlsen utmålt etter rettens skjønn med tillegg av lovens forsinkelsesrente av kr 20 000,- regnet fra oppfyllelsestidspunktet for tingrettens dom til betaling skjer og tillegg av lovens forsinkelsesrente for eventuell ytterligere oppreisning begrenset oppad til kr 25 000,- fra forfall til betaling skjer.

8. Tingrettens dom punkt 8 stadfestes.

9. Se og Hør forlaget AS, ansvarlig redaktør Odd J. Nelvik, Jan-Petter Dahl og Håvard Melnæs pålegges in solidum å betale sakens omkostninger for lagmannsretten med tillegg av lovens rente fra forfall til betaling skjer.

Lagmannsretten ser slik på saken:

Lagmannsretten har kommet til at Se og Hør gjennom de tre artiklene har krenket privatlivets fred og at de må betale oppreisning til Young og Karlsen.

Det rettslige utgangspunktet er skadeserstatningsloven § 3-6 første ledd, som har følgende ordlyd:

"Den som har krenket en annens ære eller privatlivets fred, skal, så fremt han har vist uaktsomhet eller vilkårene for straff er tilstede, yte erstatning for den lidte skade og slik erstatning for tap i fremtidig erverv som retten under hensyn til det utviste skyld og forholdene ellers finner rimelig. Han kan også pålegges å betale slik erstatning (oppreisning) for skade av ikke økonomisk art som retten finner rimelig."

Av bestemmelsens annet ledd går det fram at dersom krenkingen har skjedd i trykt skrift, kan både journalist og eier eller utgiver etter omstendighetene anses erstatningsansvarlige. Ved anvendelsen av bestemmelsen må det ses hen til straffeloven § 390 om vern av privatlivets fred. Bestemmelsens første ledd lyder slik:
 
"Med bøter eller fengsel inntil 3 måneder straffes den som krenker privatlivets fred ved å gi offentlig meddelelse om personlige eller huslige forhold."

Det er disse bestemmelsene som danner utgangspunktet for vurderingen av om Young og Karlsen har krav på erstatning for ikke-økonomisk tap som følge av artiklene i Se og Hør. 

I tillegg kommer EMK artikkel 8, som fastsetter at enhver har rett til respekt for sitt privatliv, og Grunnloven § 100 og EMK artikkel 10, som knesetter prinsippet om ytringsfrihet. De norske lovbestemmelsene om privatlivets fred er rettslige standarder, som må tolkes i lys av samfunnsutviklingen, og det internasjonale regelverket som Norge er bundet av.

Lagmannsretten tar først stilling til spørsmålet om artiklene i Se og Hør krenker privatlivets fred.
 
Young og Karlsens erstatningskrav gjelder tre artikler i Se og Hør utgitt sommeren 2003 (nr. 25, 26 og 27). Hovedinnholdet i den  første reportasjen var at Young og Karlsen hadde gått fra hverandre og at det var et dramatisk brudd. Hovedinnholdet i den andre var at Young og Karlsen krevde 700 000 kroner i erstatning fra Se og Hør, og at de to hadde ulikt syn på om de fortsatt var et par. Hovedinnholdet i den tredje reportasjen var at Karlsen hadde hatt ”hete stevnemøter” med en jente fra Skien samme vår. Samtlige reportasjer var illustrert med bilder av paret tatt ved tidligere anledninger.

En forutsetning for å kunne kreve erstatning etter skadeserstatningsloven § 3-6 er at uttalelsene gjelder ”personlige eller huslige forhold”, jf. straffeloven § 390. Det er etter lagmannsrettens syn ikke tvilsomt at dette vilkåret er oppfylt. Opplysninger om et menneskes relasjon til andre, som for eksempel separasjon eller skilsmisse, omfattes typisk av bestemmelsen, jf Bratholm og Matningsdal, Straffeloven med kommentarer side 220. Dette må i utgangspunktet gjelde selv om personene og forholdet mellom dem er kjent fra før.    

For å ha krav på erstatning kreves at opplysningene har ”krenket (…) privatlivets fred”, jf skadeserstatningsloven § 3-6. Dette må vurderes ut fra om ytringene kan anses rettsstridige, herunder om bladet hadde en aktverdig grunn til å trykke reportasjene. 

Dersom den omtalte har gitt samtykke til offentliggjøring, foreligger i utgangspunktet ingen rettsstridig handling. Det er på det rene at Karlsen ikke ga noe samtykke til at Se og Hør skrev om forholdet mellom ham og Young. Se og Hør har imidlertid anført at Young samtykket til trykkingen av den første av de tre reportasjene om henne og Karlsen. Tingretten konkluderte med at det ikke var mulig å fastslå hva Young hadde sagt til Dahl, journalisten fra Se og Hør. Det er på det rene at samtalen mellom Young og Dahl foregikk om kvelden, få timer før bladet ble trykket, og at Dahl allerede hadde skrevet og levert artikkelen. På bakgrunn av den stressede situasjonen som forelå, var det tingrettens vurdering at Dahl måtte ha bevissikringsrisikoen for at samtykke var gitt. 

Lagmannsretten slutter seg til tingrettens vurdering. For lagmannsretten har det vært noe ny bevisførsel om kommunikasjonen internt i Se og Hør-redaksjonen dagen før bladet med artikkelen kom ut. På grunnlag av de bevis som er ført, fremstår det fortsatt som uavklart og usikkert om Young ga samtykke til publisering. Det samme gjelder for spørsmålet om hva Young sa om sitt forhold til Karlsen i møtet med Dahl, som hun for øvrig også var  blitt kjent med i annen jobbsammenheng. Møtet var kommet i stand etter sterkt påtrykk fra Dahl, som hadde ringt Young en rekke ganger i løpet av formiddagen. Til tross for at Young da gjentatte ganger spurte om foranledningen og formålet med møtet, fortalte han ikke noe om artikkelen som han hadde skrevet og som etter planen skulle gå i trykken samme kveld.  

Det skal tilføyes at selv om Young i samtalen med Dahl skulle ha sagt at det var problemer mellom henne og Karlsen, kan det uansett ikke anses som et samtykke til den reportasjen som kom på trykk, som inneholdt langt mer og flere andre opplysninger enn dette. 

Lagmannsrettens vurdering er at de ankende parter ikke har oppfylt sin bevisføringsplikt og legger til grunn at verken Young eller Karlsen har gitt samtykke til publisering av noen av de tre aktuelle artiklene. 

Lagmannsretten må da ta stilling til om reportasjene er rettsstridige. Hver artikkel må vurderes separat i forhold til Young og Karlsen. Relevante momenter er blant annet hvor sensitive opplysninger som er offentliggjort, om omtalen er sjikanøs og egnet til å skade Young og Karlsens omdømme, og om det er opplysninger av allmenn samfunnsmessig interesse, jf. Bratholm og Matningsdal, Straffeloven med kommentarer side 222 og Ole Tokvam, Personvern og straffeansvar – Straffelovens § 390, side 80 flg. Ved vurderingen av artiklene er det helhetsinntrykket som hver reportasje etterlater seg som skal danne utgangspunktet for vurderingen, jf Rt.1960 side1147.

Retten vil innledningsvis påpeke at man her er på et område hvor hensynet til ytringsfriheten kommer i bakgrunnen. Det dreier seg om informasjon som er uten betydning i forhold til samfunnsdebatten og demokratiet. Både i norsk rettspraksis og i praksis tilknyttet Den europeiske menneskerettskonvensjonen er det lagt til grunn at slike privatsensitive opplysninger, uten allmenn interesse, normalt ligger utenfor det som er vernet av ytringsfriheten. Det er derfor ikke grunnlag for å tolke vernet om privatlivets fred innskrenkende av hensyn til ytringsfriheten i denne saken, jf Stortingsmelding nr. 26 (2003-2004) Om endring av Grunnloven § 100, side 45, og Kyrre Eggen, Ytringsfrihet, side 730-731. 

De to første reportasjene
Selv om utgangspunktet er at hver artikkel vurderes separat, finner lagmannsretten det hensiktsmessig å behandle de to første artiklene samlet. Begge  omhandler det påståtte bruddet mellom Young og Karlsen, og omstendighetene rundt dette.

Den første artikkelen sto på trykk 17. juni 2003. På forsiden sto det: ”Anette singel igjen. Dramatisk brudd med Rodney”. Inne i bladet var det en to-siders reportasje. Overskriftene var: ”Dramatisk brudd med Rodney” og ”Sjalusidrama på nattklubb”. 

I artikkelen het det blant annet: 

”Etter flere krangler for åpen scene er det nå slutt mellom Anette Young og Rodney Omdal Karlsen.(…) Vinteren 2002 hadde de en av sine mange krangler på et utested på Geilo. En svenske la an på Anette – og Rodney reagerte med sinne og sjalusi. Det oppsto et basketak, som til slutt førte til at de to mennene ble kastet ut fra stedet. (…) Deltagerne i Big Brother skulle samles i huset for en uke – 100 dager etter at de forlot det. Rodney gikk inn mens Anette valgte å bli på utsiden. Ryktene gikk på at Rodney hadde hatt et forhold til en av deltagerne i huset! - Dette er det største sludderet jeg noen gang har hørt (…) sa Rodney bestemt.(…) Etter det  Se og Hør kjenner til har det vært slutt mellom de to en god stund, selv om begge ved flere anledninger har benektet bruddet. Se og Hør kan likevel i dag avsløre at det virkelig er slutt.(…) Rodney ønsker ikke å kommentere bruddet, mens Anette ikke har svart på utallige henvendelser før vi gikk i trykken.”

Young og Karlsen tok umiddelbart kontakt med advokat Kyrre Eggen etter at bladet kom ut. Advokat Eggen skrev til Se og Hør 19 juni 2003 og anførte at bladet hadde krenket privatlivets fred. I brevet het det blant annet: ”Krenkelsen forsterkes ved at påstanden om et angivelig brudd mellom mine klienter er usann. Videre forsterkes krenkelsen av at Se og Hør bevisst valgte å overse mine klienters uttrykkelige krav om respekt for deres privatliv før reportasjen ble trykket.” Det ble satt fram krav om erstatning med 350 000 kroner for hver av de to.  

Den andre artikkelen sto på trykk 24. juni 2003. Artikkelen hadde følgende overskrifter: ”Anette og Rodney krever Se og Hør for 700 000 kroner” og ”Rodney: Ja – vi er sammen. Anette: Nei – det er brudd.” 

I ingressen het det: ”Til tross for at Anette Young bekreftet bruddet med eks-kjæresten Rodney Omdal Karlsen, krever BB-stjernene 700 000 i oppreisning fra Se og Hør.” I artikkelen går det fram at Se og Hørs journalist tidligere hadde hatt en lengre samtale med Young, hvor hun bekreftet bruddet, men at Karlsen på sin side benekter bruddet og i tekstmelding til journalisten hadde skrevet ”Dette skulle du ikke ha gjort”. Videre er advokat Eggen og redaktør Nelviks syn på kravet fra paret referert.

Reportasjene var illustrert med flere bilder tatt av paret ved tidligere anledninger. 

Se og Hør har anført at artiklene ikke innebærer noen krenkelse av Young og Karlsens privatliv fordi de ved å stille opp i Big Brother og for media i tida etterpå, må finne seg i mer nærgående omtale enn andre. 

Lagmannsretten legger til grunn at personer som deltar i TV-programmer som Big Brother og liknende - hvor grensen mellom det private og det offentlige langt på vei blir visket ut – og som i sammenheng med slike programmer stiller opp for kjendispressen, i utgangspunktet har en svakere rettslig beskyttelse av sitt privatliv enn personer som ikke selv har søkt offentlighetens lys. Det innebærer på den annen side ikke at Big Brother-deltakere som Young og Karlsen er fritt vilt hverken når det gjelder innhold eller tidsperspektiv med hensyn til omtale av privatlivet. Innholdsmessig går det klart nok en grense for hva de må tåle av omtale av privatlivet. De må også etter en viss tid ha rett til å trekke seg tilbake fra offentligheten. Grensen for hva som må tåles, må vurderes konkret. Sentrale momenter i vurderingen vil være forhold som hvor mye og på hvilken måte Young og Karlsen har stått fram i media, tidsperspektivet og de omstridte reportasjenes innhold og form. 

Det er på det rene at Young og Karlsen frivillig blottla deler av sitt privatliv mens de var med i Big Brother. De ble fulgt av kameraer 24 timer i døgnet, og de ble kjærester mens de var sammen i ”huset”. 

Da Young og Karlsen forlot Big Brother-huset fikk de råd av produsenten om at de burde stille opp på noen reportasjer, for å lette medietrykket, og at de burde stille opp for ett, og ikke flere blader. Dette rådet fulgte de mer eller mindre. I løpet av det første året etter at Big Brother var over medvirket de til fire reportasjer som Se og Hør hadde i tilknytning til deltakelsen i Big Brother. 

Samme høst som Big Brother-programmet var ferdig var Young og Karlsen programledere i et  reiseprogram som het ”Far Out”. Dette ble ifølge det opplyste sendt med noen episoder høsten 2001. I tillegg var Young medprogramleder for Big Brother 2, som gikk våren 2002. I  forbindelse med disse jobbene stilte paret opp i noen reportasjer for å promotere programmene. Også i noen andre sammenhenger stilte de opp, for eksempel på motevisning og i forbindelse med saker de var engasjert i. Ut over dette var det meste av det som ble skrevet om dem laget uten parets medvirkning. 

Vel ett år etter at Big Brother-programmet var slutt bestemte paret seg for å si nei til alle ytterligere mediehenvendelser. De har forklart at de fleste medier respekterte dette og lot dem være i fred. Se og Hør ringte imidlertid jevnlig og konfronterte dem med rykter om at det var slutt mellom dem eller at en av dem var observert på byen eller lignende. De svarte  konsekvent nei til å kommentere dette. Bladet skal også ha ringt arbeidskolleger om dette.

Kort oppsummert dreier det seg altså om et par som utsatte seg for sterk medieeksponering ved å delta i Big Brother-programmet, men som deretter holdt en relativt lav profil overfor media, før de, elleve måneder før oppslaget i Se og Hør, konsekvent avslo alle henvendelser. 

Retten er enig i at Young og Karlsen i forbindelse med deltakelsen i Big Brother-programmet måtte regne med sterkt fokus fra pressen. Det gjelder for deltakelsen generelt, samt for det forhold at de skal ha vært de første i Norge som hadde sex med kameraet på, selv om dette foregikk under en dyne og sekvensen i den redigerte tv-sendingen var helt kort. På den annen side var programmet det første av sin type i Norge. Ingen visste hvordan seeroppslutningen ville bli, og ingen visste hvem av deltakerne som ville bli populære. Mens de var i Big Brother-huset fikk deltakerne ingen informasjon om verden utenfor, blant annet seeroppslutning og lignende. Det var derfor ikke mulig for Young og Karlsen å forutse – verken på forhånd, eller mens programmet gikk - at akkurat de to skulle få den voldsomme populariteten og medieoppmerksomheten som de fikk gjennom deltakelsen i programmet.

Etter denne mediedeltakelsen må Young og Karlsen tåle mer omtale av sitt privatliv enn personer som ikke selv har søkt offentlighetens lys. Slik forholdene ligger an i denne saken, hadde de likevel rett til å trekke seg tilbake fra rampelyset  og derved få et styrket vern av sitt privatliv, i alle fall når det var gått bortimot to år siden Big Brother programmet var avsluttet. Uansett hadde de krav på vern mot usann og krenkende omtale av privatlivet.  

Lagmannsretten viser til Ole Tokvam (Personvern og straffeansvar – Straffelovens § 390), som legger til grunn at et eventuelt redusert vern for offentlige personer må gjelde i ”svært begrenset form” (side 101). Han legger til at ”et eventuelt redusert vern vil være avhengig av at de nå er å anse som ”offentlige personer”. Med det mener jeg at det må være mulig å trekke seg tilbake fra rampelyset, og da kunne regne med å få leve i fred” (side 103). 

Lagmannsretten viser også til Cato Schiøtz (”Privatlivets fred”: en studie omkring straffelovens § 390), som legger stor vekt på om ytringene er sanne eller ikke: ”Det er kun de sanne meddelelser som legitimerer en mer inngående offentlig omtale. Offentlige personer bør i samme grad som andre være forskånet for usannheter om sitt privatliv” (side 40). 

Når det gjelder innholdet i artiklene, viser lagmannsretten til at den første artikkelen langt på vei må kunne karakteriseres som ”sladder” om Young og Karlsens privatliv. Det er ikke sannsynliggjort at det på dette tidspunkt var brudd mellom Young og Karlsen. Opplysningene om dette er basert på ikke-oppgitte kilder og må vurderes som uverifiserte. Det skal videre bemerkes at Young og Karlsen har forklart at de på denne tiden fortsatt var et par og vitnet Lasse Hallberg har forklart at de også fremstod slik utad. 

Når det ikke er sannsynliggjort at det var noe brudd, er det heller ikke belegg for påstandene om dramatikk i forbindelse med bruddet. Også overskriften om ”sjalusidrama på nattklubb” er misvisende i forhold til det som faktisk skjedde. Dette dreide seg om at Karlsen – om lag et halvt år tidligere – hadde reagert på en beruset person som var innpåsliten i forhold til Anette. Videre viderebringes i artikkelen usanne rykter om at Rodney hadde hatt et forhold til en annen av deltakerne i Big Brother-programmet under en gjenforening i huset høsten 2001. Alt i alt inneholder artikkelen en rekke påstander og karakteristikker om parets privatliv og forhold som det ikke er dekning for. Selv om artikkelen får fram begge parters syn på noen av de omstridte punktene, etterlater artikkelen likevel et lite flatterende bilde av Young og Karlsen.

Selv om informasjon om at det er brudd mellom et par ikke kan anses å krenke omdømmet i vesentlig grad, er poenget her at reportasjen inneholder mye tilleggsinformasjon. Det er ikke tale om en nøktern  formidling av informasjon om at det er slutt mellom de to. 

Foranledningen til den andre artikkelen var i følge journalist Jan-Petter Dahl det forhold at Young og Karlsen hadde varslet erstatningskrav. 

Lagmannsretten er enig med tingretten i at en overflatisk lesning av artikkelen, med utgangspunkt i overskriftene, gir det inntrykk at ”Karlsen og Young motsier hverandre, men at de til tross for dette vil ha kr. 700.000” i erstatning, og at dette gjør at Young og Karlsen fremstår som ”forholdsvis tåpelige” (dommen side 24). Lagmannsretten har videre forståelse for Karlsen når han opplever det krenkende å bli fremstilt som om han ”tviholder” på at han fremdeles er sammen med Young, mens hun benekter at de har et forhold. Artikkelen etterlater dessuten det inntrykk – i hvert fall om overskriften leses isolert - at Se og Hør hadde snakket  med Young og Karlsen siden forrige nummer, og at de to gir hver sin versjon med hensyn til om de er sammen eller ikke. Faktum var imidlertid at  Young og Karlsen på dette tidspunkt hadde gitt skriftlig beskjed til Se og Hør om at opplysningene om brudd dem i mellom var usanne. 

Ved en samlet vurdering av ovenstående momenter har lagmannsretten kommet til at begge artikler må anses krenkende både overfor Young og Karlsen. Selv om Young og Karlsen  i en periode offentlig blottla deler av sitt privatliv, er det snakk om unge mennesker som må ha rett til å trekke seg tilbake fra medias søkelys etter en periode. At Young spesielt har benyttet bakgrunnen fra Big Brother-programmet til å arbeide innenfor mediebransjen, kan ikke tilsi en annen vurdering. I disse sammenhengene har hun utført et oppdrag eller en jobb. På tidspunktet for artiklene hadde de begge vanlige liv utenfor rampelyset. Lagmannsretten kan ikke se at Se og Hør, to år etter programmets avslutning og om lag 11 måneder etter at paret ga beskjed om at de ikke ønsket mer fokus på sitt privatliv, hadde rett til å trykke artikler om deres privatliv som også inneholdt en rekke hele og delvise usannheter  presentert på en til dels krenkende måte. Det vises også til den omfattende illustrasjonen til artiklene, med bilder av paret tatt ved tidligere anledninger, som forsterker det inntrykk teksten i reportasjene gir. For den andre artikkelen forsterkes krenkelsen ved at den skjedde til tross for partenes skriftlige protest. 

Etter rettens syn har resultatet støtte i avgjørelsen i saken mellom Ole Paus og Se og Hør. Fra Se og Hørs side ble det i den saken anført at Paus ”gjennom mange år (…) i ekstrem grad” hadde ”valgt å eksponere seg i media” (RG19951145). Lagmannsretten konkluderte imidlertid med at også ”kjente personer må ha et berettiget krav om at spesielt følsomme opplysninger om personlige forhold ikke gjøres offentlig kjent.” Når det gjelder oppløsningen av Paus’ forhold til sin kone skriver retten følgende – som må gjelde tilsvarende i denne saken:

”Lagmannsretten kan ikke se at Se og Hør hadde noen aktverdig grunn for å beskrive oppløsningen av A’ ekteskap slik bladet faktisk gjorde. (…) For å ivareta lesernes mulige legitime informasjonsbehov måtte det være tilstrekkelig om bladet på et senere tidspunkt og i mer nøytrale former meddelte at A var skilt og at han hadde inngått nytt ekteskap”. 

Lagmannsretten legger etter dette til grunn at begge artiklene er rettsstridige.

Den tredje reportasjen
Den tredje reportasjen om Young og Karlsen kom uka etter. Young og Karlsen hadde da, ved advokat Eggen, skrevet flere brev til Se og Hør og protestert på trykkingen av de to foregående artiklene, og dessuten varslet at de ville reagere ytterligere om Se og Hør gjennomførte planene om en tredje reportasje. 

Overskriftene i den tredje artikkelen var ”BB-stjernens hemmelige flørt” og  ”Rodney sa han var singel”. Den handler om en ung kvinne fra Skien, som i en periode våren 2003 angivelig skal ha hatt ”flere hete stevnemøter” med Rodney Karlsen. Videre gir artikkelen beskrivelse av hvordan hun traff Karlsen, og hvordan hun ”overnattet (..) hjemme hos hans mor, hvor Rodney bor for tiden”. Hun er avbildet med en ola-jakke, som i følge billedteksten skal være ”olajakka Rodney hadde med seg inn på Big Brother-huset. Jakken var en gave fra en felles venn”. Avslutningsvis siteres Rodney Omdal Karlsen, som benekter at han har hatt noe forhold til denne unge kvinnen. 

Opplysningene i artikkelen har åpenbart et privat og sensitivt innhold som er egnet til å skade Karlsens omdømme. I utgangspunktet er artikkelen uten tvil en krenking av hans privatliv.

Fra Se og Hørs side er vist til at artikkelen likevel ikke kan anses rettsstridig, på bakgrunn av Karlsens høye medieprofil, og fordi han selv hadde gått ut mot Se og Hør og krevd erstatning på grunn av påstandene om at det var brudd mellom ham og Young. 

Lagmannsretten kan ikke se at noen av disse forholdene kan berettige oppslaget og artikkelen. Som tidligere nevnt hadde Karlsen på dette tidspunkt – både muntlig og skriftlig og over lengre tid - gitt beskjed om at han ikke ønsket å svare på spørsmål knyttet til sitt privatliv. At han reagerte da Se og Hør likevel ikke respekterte denne anmodningen, og tok kontakt med advokat, kan ikke berettige omtalen. Krenkelsen forsterkes ved at Karlsen på dette tidspunkt hadde sendt flere brev til Se og Hør, via advokat Eggen, med protester på de to første artiklene, og med anmodning om at de ikke trykket den siste.

Partene har under forhandlingene vært opptatt av om historien i den siste artikkelen er sann eller ikke. Retten finner ikke grunn til å ta standpunkt til sannhetsgehalten i historien. Etter rettens syn innebærer artikkelen en krenkelse av privatlivets fred i forhold til Karlsen uansett om det skulle være noe sannhet i historien eller ikke. Det vises til at det i teorien rundt straffeloven § 390 er lagt til grunn at sannhetsgehalten normalt ikke vil være avgjørende for om en ytring kan anses å krenke privatlivets fred eller ikke, jf. blant annet Bratholm og Matningsdal, Straffeloven med kommentarer, side 221 med videre henvisninger. Det dreier seg i dette tilfellet om private og sensitive opplysninger som er egnet til å skade omdømmet, og hvor det ikke kan sies å være noen aktverdig grunn for offentliggjøring. 

Spørsmålet er så om artikkelen også kan anses krenkende i forhold til Young.  Etter lagmannsrettens syn vil omtale av forhold som dette ramme begge parter i et forhold. Selv om krenkelsen er mindre i forhold til den som er bedratt, finner retten at det er opplysninger av privat karakter som i høy grad også angår den andre i parforholdet, og som også vil føles krenkende for denne. 

Avslutningsvis nevner retten at Se og Hør har anført at retten må se hen til avgjørelsen i Pressens faglige utvalg (PFU-sak nr 083/03). Young og Karlsen klaget reportasjene inn for utvalget, men utvalget konkluderte med at det ikke forelå brudd på de presseetiske reglene. Det er i avgjørelsen uttalt at ”påstand står mot påstand” med hensyn til om Young bekreftet at det var brudd mellom partene, men utvalget har ikke redegjort  nærmere for hvilket faktum det legger til grunn. Generalsekretær i Norsk Presseforbund, Per Edgar Kokkvold, forklarte imidlertid i retten at dersom Youngs versjon var korrekt, slik at det som sto i reportasjene var usant, forelå det brudd på de presseetiske reglene. Utvalgets konklusjon, slik Kokkvold refererte det, baserer seg derfor på – uten nærmere drøftelse eller vurdering – at det er Se og Hør som har fortalt sannheten. Lagmannsretten viser videre til at utvalgets vurdering fremstår som temmelig overflatisk, og at den siste reportasjen om den påståtte utroskapen ikke er nevnt eller drøftet. På denne bakgrunn kan lagmannsretten ikke se at de vurderinger og konklusjoner som fremgår av utvalgets avgjørelse kan tillegges vekt i saken. 

Lagmannsretten legger etter dette til grunn at også denne reportasjen er rettsstridig i forhold til Young og Karlsen.

Skyldkravet
Overtredelsene har etter lagmannsrettens syn skjedd forsettlig. Lagmannsretten kan ikke se at det er grunnlag for anførselen om at Dahl var i aktsom god tro med hensyn til at Anette Young hadde gitt samtykke til trykking av den første artikkelen. De subjektive vilkår for erstatning for journalistene Dahl og Melnæs er dermed oppfylt, og for ansvarlig redaktørs og for bladets vedkommende er det ikke krav om skyld, jf skadeserstatningsloven § 3-6 første og annet ledd, jf. også Norsk lovkommentar, note 180 til § 3-6. 

Forholdet til menneskerettighetskonvensjonen artikkel 10
Lagmannsrettens konklusjon om at alle de tre reportasjene  må anses som en krenkelse av Youngs og Karlsens privatliv kan ikke sees å være i  strid med ytringsfriheten etter EMK artikkel 10. Avgjørende ved denne vurderingen er om inngrepet i pressefriheten kan anses ”nødvendig i et demokratisk samfunn (…) for beskyttelse av andres rettigheter og friheter”, jf.  artikkel 10 annet ledd. Den europeiske menneskerettighetsdomstolen har i  saker av denne karakter lagt avgjørende vekt på om de publiserte opplysningene har vært av allmenn interesse, dvs om de bidrar til å belyse allment interessante politiske spørsmål eller samfunnsspørsmål, jf. dommen i saken von Hannover v. Germany (59320/00) avsnitt 76. Dersom ytringene ikke er av denne karakter – men opplysninger av ren underholdningsverdi – kan pressefriheten ikke brukes som begrunnelse for å snevre inn retten til privatlivets fred, jf. Jon Wessel-Aas, Pressefrihet kontra personvern – nye signaler fra Strasbourg?, Lov og Rett 2005 side 374. 

Det er lagt til grunn at dette må gjelde også om vedkommende person er allment kjent, jf. von Hannover-dommen avsnitt 65 med henvisninger. Selv om det kan variere hva som er bakgrunnen for at vedkommende er en kjent person, og selv om  spørsmålet om det foreligger en krenkelse av privatlivets fred må vurderes konkret, , kan lagmannsretten ikke se at det er støtte i menneskerettighetsdomstolens praksis for at sanksjoner mot denne typen ytringer rammes av artikkel 10 om ytringsfriheten.

Erstatningsfastsettelsen
Lagmannsrettens konklusjon er at de tre  reportasjene krenker Karlsens og Youngs  privatliv. Etter rettens syn bør de tilkjennes erstatning for tort og svie.  Erstatningen skal fastsettes ut fra en bred rimelighetsvurdering. Om relevante momenter heter det i Norsk Lovkommentar:

”Oppreisingssummen skal fungera som «plaster på såret», i tillegg til at den skal kunne gi kompensasjon for økonomisk tap som det er vanskeleg å føra bevis for. Mange omsyn kan elles koma inn i vurderinga. Arten av krenkinga, kor grov den er, kor stor spreiing den har fått, måten den er sett fram på, utstyret som er brukt, omsynet til den krenka sitt namn og rykte, den psykiske påkjenninga, krenkarens skyld og økonomi, mv. - Skadelidnes ev. medverknad til krenkinga kan det takast omsyn til i rimeleg-vurderinga her” (Norsk Lovkommentar, note 194 til § 3-6).

I vurderingen av oppreisningsbeløpets størrelse, har lagmannsretten delt seg i et flertall og et mindretall.

Flertallet, lagdommer Hedlund og tingrettsdommer Sæter er enig med tingretten i at det i denne saken ikke vil være riktig å legge til grunn et mer eller mindre rendyrket inntjenings- eller fortjenestesynspunkt. Oppreisningen bør fastsettes på grunnlag av en konkret vurdering og avveining av forhold som er angitt i sitatet foran fra Norsk lovkommentar. Den solide økonomien til Se og Hør er – sammen med de preventive hensyn som gjør seg gjeldende – forhold som bør tillegges vekt særlig når det gjelder oppreisningsnivået, men  uten at det er nødvendig å gå nærmere inn på en beregning av antatt fortjeneste. 

Krenkelsens grovhet er et sentralt moment i vurderingen. Flertallet er enig med tingretten i at en opplysning om opphør av et parforhold i utgangspunktet må anses som lite sensitiv hvis den presenteres på en nøktern og saklig måte.    

Den første artikkelen – Se og Hør nr. 25/2003 – beskriver et brudd mellom Young og Karlsen. Sett på bakgrunn av deres tidligere medieeksponering, representerer dette isolert sett en beskjeden krenkelse av deres privatliv. Som påpekt av tingretten er det imidlertid andre sider ved artikkelen og førstesidehenvisningen som gjør krenkelsen mer alvorlig. Det gjelder den dramatiserende ordbruken – ”dramatisk brudd” – en karakteristikk som for øvrig også synes å være helt grunnløs samt omtalen av en episode på et utested på Geilo som skjedde flere måneder tidligere og som ikke hadde noe med det omtalte bruddet å gjøre. Også i den sammenheng er det brukt dramatiserende uttrykk som ”sjalusidrama”. Det samlede inntrykket blir derfor et annet og mer krenkende enn om det hadde vært en mer nøktern omtale av et avsluttet parforhold.  
  
I den neste artikkelen – Se og Hør nr. 26/2003 – gjentas at det er brudd mellom Young og Karlsen. Denne reportasjen må anses som mer krenkende enn den første. Forut for publiseringen hadde Young og Karlsen gjennom advokat bestridt at det var et brudd mellom dem. Dessuten fremstilles de på en lite flatterende måte. I den samlede vurdering må det også sees hen til at denne artikkelen kan oppfattes som et forsøk på å undergrave troverdigheten til Young og Karlsen selv om det ikke skulle være tilsiktet. Slik det er fremstilt har de ikke engang en felles oppfatning av om de fortsatt er et par eller ikke. 

Den siste artikkelen – Se og Hør nr. 27/2003 – omtaler først og fremst Karlsen, men innholdet – hans angivelige forhold  til en annen kvinne – krenker også Youngs privatliv. Innholdet i denne reportasjen er klart mer krenkende enn i de to foregående artiklene. Nå er det ikke bare tale om brudd, men om Karlsens ”hete stevnemøter” med en kvinne han hadde møtt på et utested. Flertallet er enig med tingretten i at denne reportasjen kan oppfattes som et ytterligere forsøk på  undergraving av troverdighet, selv om det ikke skulle ha vært intensjonen. I oppreisningssammenheng må Karlsen anses som mer krenket enn Young. 

Flertallet har vært i adskillig tvil om oppreisningsbeløpenes størrelse, men er kommet til at de nivåmessig bør ligge under det tingretten har utmålt for forlaget og sjefredaktøren. Slik flertallet ser det bør Se og Hør Forlagets økomiske ansvar være kr. 100 000 for Karlsen og kr. 75 000 for Young. Ansvaret for ansvarlig redaktør Odd J. Nelvik bør være kr. 30 000 og kr. 20 000 for henholdsvis Karlsen og Young. For journalistene, Jan-Petter Dahl og Håvard Melnæs, slutter flertallet seg til tingrettens vurdering.
Mindretallet, lagdommer Noer, mener at det må legges mer vekt på den fortjenesten som bladet har hatt ved å trykke artiklene, og at dette må lede til et høyere oppreisningsbeløp. Mindretallets viser til at det i teorien  har vært argumentert med at oppreisningserstatningen må ligge noe over berikelsen, dersom oppreisningen skal tjene sin preventive funksjon, jf Bing og Schiøtz, Oppreisning for enkelte personvernkrenkelser, Jussens Venner 1977 side 251 og Mæland, Ærekrenkelser, side 300. Mindretallet  er enig i at den fortjenesten som Se og Hør har hatt ved å trykke de tre artiklene må være et minimum for den samlede erstatningen. Krenkelsen – trykkingen av reportasjene - er  økonomisk motivert, og det gjør at saken skiller seg fra  mange andre saker hvor oppreisningserstatning er aktuelt. 

Mindretallet er enig med innankende parter i at fortjenesten kan anses å svare til den forholdsmessige andel av fortjenesten ved hvert blad som kan tilbakeføres til reportasjene. Det er vanskelig å finne noe eksakt beløp for dette, men mindretallet er enig i at en vurdering basert på antall sider som er brukt på reportasjene kan tjene som et utgangspunkt. Young og Karlsen har lagt fram en beregning som er basert på at reportasjesidene i bladet vurderes likt , og på at Se og Hør hadde et månedlig overskudd i perioden på 10 millioner kroner. Med et slikt utgangspunkt kan Se og Hørs samlede fortjeneste på de tre artiklene anslås til omlag 200 000 kroner. Beregningen ser bort fra at to av artiklene hadde oppslag på førstesiden, og at den reelle fortjenesten for Se og Hør den ene av de to månedene var på 12 millioner kroner. På den annen side tar beregningen ikke hensyn til bladets TV-bilag og faste spalter. Mer enn et grovt utgangspunkt for vurderingen kan dette ikke være. 

Til støtte for at oppreisningserstatningen bør være av en viss størrelse viser mindretallet også til at Se og Hør er Nordens største blad, med et meget stort opplag. Videre vises til at Se og Hør reklamerte med nyheten om det påstått ”dramatiske bruddet” i radioreklamer før første reportasje, og at de to siste reportasjene ble trykket på tross av iherdige protester fra Young og Karlsen. For øvrig viser mindretallet til flertallets vurdering med hensyn til det krenkende ved hver enkelt reportasje.

I rettspraksis er det sparsomt med praksis knyttet til oppreisning for krenkelse av privatlivets fred. I privatbrevdommen ble oppreisningen fra Se og Hør satt til 150 000 kroner (Oslo byretts dom 20. april 1988).
 
Mindretallet har etter dette kommet til at den oppreisningserstatning som er utmålt av tingretten må anses passende, dvs at Karlsen tilkjennes 200 000 kroner og Young 125 000 kroner av Se og Hør Forlaget. Også når det gjelder erstatningen fra journalistene og fra redaktør slutter mindretallet seg til tingrettens avgjørelse, og viser til denne.  

Dom avsies i samsvar med flertallets konklusjon. 

Etter det resultat lagmannsretten har kommet til, hvor reportasjene er vurdert samlet i forhold til både tekst og bilder, er det ikke nødvendig å ta stilling til spørsmålet om billedbruken krenker fotografiloven.

Saksomkostninger

Flertallets konklusjon når det gjelder beløpenes størrelse innebærer at Young og Karlsen tilkjennes et mindre beløp i oppreisning fra Se og Hør Forlaget AS og fra ansvarlig redaktør Odd J. Nelvik enn det som ble tilkjent i tingretten. For disse to ankende parter har anken således delvis ført frem. For journalistene Jan-Petter Dahl og Håvard Mælnes har anken ikke ført frem på noe punkt.

Det helt sentrale tvistetemaet i saken har vært om de aktuelle artiklene i Se og Hør krenket Young og Karlsens privatliv og om det er grunnlag for erstatningsansvar. Dette tvistetemaet reiser flere prinsipielle rettslige spørsmål. Oppreisningsbeløpenes størrelse har vært et tema blant annet ved at Young og Karlsen erklærte aksessorisk motanke. Den alt vesentlige delen av både saksforberedelsen og ankeforhandlingen har imidlertid vært knyttet til spørsmålet om artiklene i rettslig forstand har krenket Young og Karlsens privatliv. Dette forhold er reflektert i saksomkostningsoppgaven fra advokat Eggen. Hans salærkrav for henholdsvis anken og den aksessoriske motanken er kr. 245 000 og kr. 2 500. Advokat Schiøtz har ikke foretatt noen fordeling i sin omkostningsoppgave, men gav muntlig uttrykk for at hans krav knyttet til motanken lå i samme størrelsesorden. Selv om oppreisningens størrelse også har vært et omstridt tema innefor rammen av hovedanken, og tallene således ikke gir noe fullstendig bilde av omfanget av denne delen av saken, gir de likevel en pekepinn. 

I sakens hovedspørsmål – om det er grunnlag for å tilkjenne Young og Karlsen oppreisning for tort og svie – har anken ikke ført frem.

Anken må anses som dels vunnet og dels tapt, jf. tvistemålsloven §180 andre ledd jf. § 174 første ledd. Utgangspunktet er da at hver av partene bærer sine omkostninger. Selv om flertallets konklusjon innebærer at den tilkjente oppreisning samlet sett blir lavere enn det som ble lagt til grunn av tingretten, er det rettens vurdering at anken bare har ført frem i tvistepunkter av liten betydning og at  unntaksbestemmelsen i § 174 andre ledd bør gis anvendelse. De ankende parter pålegges å erstatte Young og Karlsen en del av deres omkostninger for lagmannsretten. Beløpet fastsettes skjønnsmessig til 200 000 kroner av det samlede kravet på 310 662 kroner. 

Motanken har ikke ført frem, men omkostninger forbundet med denne tilkjennes etter omstendighetene ikke.

Med det resultat lagmannsretten er kommet til, jf. foran, er det ikke grunn til å gjøre noen endring i tingrettens omkostningsavgjørelse, som blir å stadfeste. 

D o m s s l u t n i n g :

1.	Se og Hør Forlaget AS betaler i oppreisning til  Rodney Omdal Karlsen  100.000 - etthundretusen00/100 - kroner med tillegg av lovens forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra oppfyllelsesfristen for tingrettens dom og til betaling skjer.

2.	Se og Hør Forlaget AS betaler i oppreisning til Anette Young 75.000 -syttifemtusen00/100 - kroner med tillegg av lovens forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra oppfyllelsesfristen for tingrettens dom og til betaling skjer.

3.	Odd J. Nelvik  betaler i oppreisning til Rodney Omdal Karlsen  30.000 -tredvetusen00/100 - kroner med tillegg av lovens forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra oppfyllelsesfristen for tingrettens dom og til betaling skjer.

4.	Odd J. Nelvik betaler i  oppreisning til Anette Young 20.000 - tjuetusen00/100 - kroner med tillegg av lovens forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra oppfyllelsesfristen for tingrettens dom og til betaling skjer.

5.	Oslo tingretts dom, slutningen punkt 5, 6, 7, 8 og 9 stadfestes.

6.	I saksomkostninger for lagmannsretten betaler  Se og Hør Forlaget AS, Odd J. Nelvik, Jan-Petter Dahl og Håvard Mælnes in solidum til Rodney Omdal Karlsen og Anette Young 200 000 – tohundretusen – kroner, med tillegg av forsinkelsesrente etter forsinkelsesrentelovens § 3 første ledd første punktum fra forfall og til betaling skjer. Oppfyllelsesfristen er to uker fra dommens forkynnelse.

Mary-Ann Hedlund			    Ragnhild Noer			       Helen Sæther

Bekreftes for 
førstelagmannen: