-----Dom --- --

Avsagt:	23.03.2009 i Oslo tingrett,  
	
Saksnr.:	08-091777TVI-OTIR/06  
	
 Dommer:
	Tingrettsdommer	Tine Kari Nordengen	

Saken gjelder:	Rettslig prøving av gyldighet av forvaltningsvedtak	

Kringkasterforeningen	 Ola Tellesbø	

mot

Staten v/ Kultur og kirkedepartementet	Advokat Ida Hjort Kraby	

DOM

Saken gjelder gyldigheten av Kultur- og kirkedepartementets vedtak av 08.05.2008, der departementet avslo Kringkasterforeningens søknad om konsesjon for ikke-kommersielt fjernsyn i det digitale bakkenettet. Spørsmålet er om vedtaket må anses ugyldig, fordi vedtaket er grunnlovsstridig og/eller fordi det er tatt utenforliggende hensyn. 

Om saksøkeren

Kringkasterforeningen, tidligere foreningen Åpen kanal, ble stiftet den 24.02.2002. Foreningen har som formål å legge til rette for en ikke-kommersiell fjernsynskanal som det deltakende demokratiet og ytringsfrihetens kanal. Foreningens medlemmer er registrerte deltakere som ønsker å kringkaste fjernsynssendinger på ikke-kommersiell basis. Foreningens øverste ledelse er Allmøtet, som består av registrerte deltakere. Foreningen har et styre på fem medlemmer. Styreleder i Kringkasterforeningen er Ola Tellesbø. 

Om sakens bakgrunn

Kultur- og kirkedepartementet la i juni 1999 frem St.meld. nr. 46 (1998-1999) ”Digitalt fjernsyn”.  Departementet la her til grunn at etablering av et digitalt bakkenett for fjernsyn ville være positivt, først og fremst begrunnet i hensynet til Norges tradisjon for allmennkringkasting og eksistensen av et godt, riksdekkende, norskspråklig fjernsynstilbud. Stortingets flertall sluttet seg i behandlingen av meldingen til departementets positive vurdering av digitalt fjernsyn (Innst. S. nr. 53 for 1999-2000).

I St.meld. nr. 57 (2000-2001) ”I ytringsfrihetens tjeneste”, ble det gjort rede for hvilke sentrale hensyn som ville bli lagt til grunn for en forestående kunngjøring av en konsesjon for drift av digitalt bakkenett for fjernsyn. Opplegget for utlysning av konsesjon var videre gjenstand for offentlig høring våren 2002. 

Samferdselsdepartementet og Kultur- og kirkedepartementet kunngjorde den 28.06.2002 i fellesskap en konsesjon for utbygging og drift av et digitalt bakkenett for fjernsyn. Ved fristens utløp den 01.10.2002 hadde bare én søkt på konsesjonen. Dette var Norges televisjon AS (heretter kalt NTV).

Stortinget behandlet i 2004 St.meld. nr. 44 (2002-2004) ”Om digitalt bakkenett for fjernsyn”. 

I innstillingen fra familie-, kultur og administrasjonskomiteen uttalte flertallet følgende:

”Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, vil videre understreke at det skal settes av kapasitet til en åpen kanal, der frivillige organisasjoner, livssynsorganisasjoner og andre ikke-kommersielle virksomheter kan tildeles sendetid på rimelige vilkår. Flertallet viser til at det var vært gode erfaringer med tilsvarende kanaler i andre land og mener det er viktig i en tid med sterk kommersiell dominans i mediebildet å sikre at ikke-kommersielle tilbud kan slippe til, og at man søker å finne finansielle løsninger som gjør at dette tilbudet også blir reelt. Det er viktig at dette organiseres mest mulig ubyråkratisk og med størst mulig egenstyring for organisasjonene selv ”.

Komiteens ønske ble fulgt opp i forbindelse med tildelingen av konsesjon for utbygging og drift av digitalt bakkenett for fjernsyn til NTV i 2006. I konsesjonen ble det i punkt 3.4 om formidlingsplikt fastsatt følgende:

”En mindre del av kapasiteten, inntil 2 Mbit/s, skal stilles til rådighet på rimelige vilkår for en ikke-kommersiell kringkaster eller såkalt åpen kanal. Formidlingsplikten vil kunne omfatte en eller flere ikke-kommersielle interessenter som opererer innenfor samme reklamefrie kanal”.

I St.meld. nr. 30 (2006-2007) ”Kringkastingen i en digital fremtid”, ga Kultur- og kirkedepartementet uttrykk for at myndighetene ikke skulle stå bak etableringen av et slikt ikke-kommersielt fjernsynstilbud. Ifølge departementet forutsatte man isteden at aktørene selv utformet konkrete løsninger for hvordan et slikt fjernsynstilbud kunne realiseres. Det ble videre forutsatt at aktørene kom med konkrete planer for bl.a. organisering og samarbeidsform, finansiering, redaksjonell profil, plassering av redaktøransvar, teknisk gjennomgang og programkvalitet. 

Den 04.01.2008 ble det kunngjort en konsesjon for digital fjernsynskringkasting for en ikke-kommersiell ”Åpen kanal”. Kunngjøringen skjedde med hjemmel i kringkastingsloven § 2-1 annet ledd. I kunngjøringen gikk det frem at konsesjonen kunne søkes av organisasjoner med et ikke-kommersielt formål. I tilfelle valg mellom flere søkere ga Medietilsynet i kunngjøringen uttrykk for at det ville bli lagt vekt på søkernes driftsforutsetninger og faglige kompetanse samt forutsetninger for samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner. Det gikk videre frem at søkerne måtte dokumentere et godt grunnlag for finansiering av driften. I kunngjøringen ble det for øvrig satt flere konsesjonsvilkår. 

Fra vilkår nummer 3, 4 og 5 hitsettes:

3) Konsesjonæren skal utpeke en ansvarlig redaktør. Programredaktøransvaret for enkelte programflater kan delegeres til representanter for ulike lag eller foreninger.

4) Strafferettslig og sivilrettslig ansvar for ytringer vil følge av til enhver tid gjeldende lovverk. Ansvarlig redaktør skal innhente skriftlig erklæring fra alle som har direkte eller indirekte ansvar for de ytringer som framsettes om å opptre i overensstemmelse med gjeldende lover.

5) Fjernsynssendingene skal ha tydelige visuelle skiller mellom ulike programflater. Det skal opplyses muntlig eller visuelt hvilke organisasjoner som står bak de enkelte programflater. Dersom programredaktøransvaret er delegert, skal det opplyses om hvem dette er delegert til.

Ved søknad av 20.02.2008 søkte Foreningen Frikanalen på konsesjonen. Vedlagt søknaden fulgte bl.a. opplysninger om foreningen, foreningens vedtekter, redaksjonelle kompetanse, driftsforutsetninger, medlemsliste, regnskap og budsjett. 

Ved søknad av 02.03.2008 søkte også saksøkeren på konsesjonen. Vedlagt søknaden fulgte bl.a. opplysninger om Kringkasterforeningen og dens medlemsmasse, foreningens vedtekter, en systembeskrivelse, en mulighetsstudie for bibliotekenes rolle i ”Åpen kanal”-strukturen, regnskap og budsjett. Vedlagt fulgte videre en redegjørelse for forståelsen av konsesjonsvilkårene m.v. 

I Medietilsynets vedtak av 14.03.2008 ble konsesjonen for ikke-kommersielt fjernsyn i det digitale bakkenettet tildelt Foreningen Frikanalen. Kringkasterforeningen fikk samtidig avslag på sin søknad om konsesjon. Fra Medietilsynets vedtak hitsettes:

Medietilsynets vurdering av søknadene og begrunnelsen for vedtaket

Tilsynet har ved vurderingen av søknadene primært lagt vekt på søkerens driftsforutsetninger og faglige kompetanse samt forutsetninger for samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner.

Det var to søkere til konsesjonen: Frikanalen og Kringkasterforeningen. Begge søkerne oppfylte grunnkravene for å kunne tildeles konsesjonen.

Det fremgår i kunngjøringsteksten at det ved valg mellom flere søknader vil bli lagt vekt på søkerens driftsforutsetninger, herunder finansiering av driften, faglig kompetanse samt forutsetninger for samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner. Begge søkerne baserer i hovedsak finansieringen av driften på medlemsavgifter og støtte fra det offentlige. Hva gjelder muligheten for offentlig støtte har søkerne vist til uttalelser fra Kultur- og kirkedepartementet. Det foreligger ingen dokumentasjon på størrelsen på en eventuell offentlig støtte til konsesjonæren. Tilsynet legger imidlertid til grunn at begge søkerne har sannsynliggjort et godt grunnlag for finansiering av driften, under forutsetning av at konsesjonæren mottar noe støtte fra det offentlige.

Medietilsynet har videre vurdert søkernes faglige kompetanse. Tilsynet legger til grunn at Frikanalen i sin søknad har dokumentert at søkeren innehar god faglig kompetanse for driften av kanalen. Det er i denne vurderingen lagt særlig vekt på kompetansen til Frikanalens daglige leder og ansvarlige redaktør.

Kringkasterforeningen har ikke i samme grad dokumentert slik kompetanse, og det er ut fra søknaden noe vanskelig å se hvilken faglige kompetanse som vil ligge til grunn for kanalens drift. Tilsynet vil i denne forbindelse bemerke at Kringkasterforeningen i søknaden har opplyst at daglig leder først vil bli ansatt ved konsesjonstildelingen. Foreningen har redegjort for bakgrunnen til medlemmene av styret, men dette må etter tilsynets oppfatning tillegges betydelig mindre vekt enn kompetansen til en konsesjonærs daglige leder og ansvarlige redaktør.

Ved vurderingen av søkernes forutsetninger for samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner har tilsynet lagt vekt på at Frikanalen ble stiftet av et stort antall foreninger og organisasjoner samlet i Frivillighet Norge. Frikanalen hadde per februar 2008 42 direkte medlemmer og 130 assosierte medlemmer via Frivillighet Norge. Sistnevnte organisasjon ble stiftet i september 2005 som et samarbeidsforum for den frivillige sektor. Medietilsynet er av den oppfatning at Frikanalen gjennom tilknytningen til Frivillighet Norge har sannsynliggjort meget gode forutsetninger for samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner.

Kringkasterforeningen har etter tilsynets oppfatning ikke i samme grad som Frikanalen sannsynliggjort forutsetninger for samarbeid som nevnt over. Det er i denne vurderingen lagt vekt på at det i Kringkasterforeningens søknad i liten grad er redegjort for foreningens forutsetninger for samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner.

Medietilsynet vil for øvrig bemerke at Kringkasterforeningen i søknaden har signalisert at man ikke vil rette seg etter punkt 3 i konsesjonsvilkårene, med de følger dette får for etterlevelsen av også andre konsesjonsvilkår. Tilsynet legger til grunn at det forhold at en søker tilkjennegir at man ikke vil etterleve konsesjonsvilkårene medfører en stor risiko for at konsesjonen ikke vil kunne gjennomføres i samsvar med vilkårene satt av myndighetene. Tilsynet vil imidlertid understreke at dette forholdet ikke har vært avgjørende for hvilken søker som er tildelt konsesjonen. 

Etter en totalvurdering legger Medietilsynet til grunn at det er Frikanalen som har dokumentert og sannsynliggjort det beste grunnlaget for driften, herunder faglig kompetanse og samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner. Disse forhold danner således grunnlaget for tilsynets vedtak om konsesjonstildeling til Frikanalen”. 

Vedtaket ble påklaget av Kringkasterforeningen den 24.03.2008. I klagen gjorde Kringkasterforeningen gjeldende at Medietilsynets vedtak var ugyldig. I Kultur- og kirkedepartementets vedtak i klagesaken av 08.05.2008, er Kringkasterforeningens anførsler i klagesaken gjengitt. Fra vedtaket side 2 hitsettes: 

”Det vises til at Medietilsynet med hjemmel i kringkastningsloven § 2-1 har tildelt konsesjon for kringkasting. Det gjøres gjeldende at Medietilsynet ikke kan tildele konsesjon til én aktør for Åpen kanal. Kringkasterne på Åpen kanal er ifølge klagen medlemmene/deltakerne som interesseforeningene Kringkasterforeningen og Foreningen Frikanalen representerer. Foreningen skal kun videresende kringkasternes innhold/sendinger. Skulle det vært adgang til å tildele kringkastningskonsesjon, ville det vært den enkelte deltaker som skulle hatt hver sin konsesjon.

Tildeling av kringkastingskonsesjon til deltakernes interesseforening innebærer rettslig å pålegge interesseforeningene å ha en overordnet redaktør med strafferettslig og sivilrettslig kontrollansvar, uforenlig med deltakernes eneansvar. Den overordnede redaktøren kan delegere sitt ansvar til deltakerne, men kan ikke fraskrive seg kontrollansvaret annet enn i helt særskilte tilfeller. Siden det er staten som har pålagt foreningene å ha en overordnet redaktør, innebærer dette en statlig forebyggende forholdsregel i strid med Grunnloven § 100 fjerde ledd. 

Sensurforbudet i Grunnloven § 100 fjerde ledd har intet unntak. Det gjøres gjeldende at bakgrunnen for kravet om overordnet redaktør er hensynet til ansvarliggjøring, og at dette hensynet kan ivaretas på annet vis. Dette er tilfellet selv om staten isolert sett kunne hevdes å ha hjemmel for å pålegge kringkastingskonsesjon med overordnet redaktør. Siden bruk av lovhjemlene til å innføre kringkastingskonsesjon ikke tjener noen egen hensikt, kan de ikke anvendes til forebyggende forholdsregel på Åpen kanal. Dette vil være i strid med Grunnloven § 100. Ingen bestemmelse av lovs rang kan begrunne et pålegg om overordnet redaktøransvar på Åpen kanal”.

I Kultur- og kirkedepartementets vedtak av 08.05.2008 ble Kringkasterforeningens klage avslått. Ifølge departementet forelå det ikke feil ved Medietilsynets vedtak om tildeling av konsesjon for ikke-kommersielt fjernsyn i det digitale bakkenettet. Fra vedtaket hitsettes:

”Departementet bemerker at klagen ikke retter seg mot tildelingen av konsesjon til Foreningen Frikanalen, men det rettlige grunnlag for tildeling av konsesjon med hjemmel i kringkastingsloven § 2-1 og vilkåret om at konsesjonæren skal utpeke en ansvarlig redaktør. Kringkasterforeningen mener at dette er i strid med Grunnloven § 100 fjerde ledd, og at vedtaket derfor lider av en alvorlig innholdsmangel som medfører ugyldighet.

Som ledd i argumentasjonen hevdes det at tildelingen av kringkastings-konsesjon innebærer rettslig å pålegge interesseforeningen å ha en overordnet redaktør med strafferettslig og sivilrettslig kontrollansvar, uforenlig med deltakernes eneansvar. Departementet er ikke enig i en slik betraktning. 

Det følger av pkt. 3 i konsesjonsvilkårene at programredaktøransvaret for de enkelte programflater kan delegeres til representanter for ulike lag eller foreninger. Det vil altså være mulig å legge ansvar til de enkelte deltakerne som produserer innholdet. Tilsvarende problemstilling vedrørende redaktøransvar ble drøftet av departementet i Ot.prp. nr. 19 (2007-2008), ”Om lov om redaksjonell fridom i media”. Frikanalen gjorde i høringsrunden gjeldende at det er avgjørende at programskaperne selv kan stå som ansvarlige redaktører for egne programmer, og at konsesjonæren ikke skal pålegges å ha én ansvarlig redaktør for hele kanalen. Til dette uttalte departementet følgende (s. 16):

”Departementet legg til grunn at lovframlegget ikkje vil vere til hinder for et eit medium har fleire redaktører, så lenge all redaksjonell verksemd i mediet står under leiing av ein redaktør som har den fridomen andsynes eigar og anna selskapsleiing som blir føresett i § 4 i utkastet. Dersom det blir peika ut fleire enn ein redaktør vil reglane om redaktøren sin fridom gjelde innanfor ansvarsområdet til den einskilde redaktøren.  Lovframlegget vil difor ikkje hindre Frikanalen, eller andre liknande verksemder, frå å leggje redaktørrolla til den einskilde produsenten eller programskaparen som deltek i nettverket. Kvem som faktisk vil ha det strafferettslege redaktøransvaret i slike høve, må avgjerast med utgangspunkt i dei allmenne reglene i straffelova og kringkastingslova. Ansvarssubjektet etter straffelova § 431 om redaktøransvar er ”redaktøren”. Omgrepet blir i § 436 definert som ”… den som treffer avgjørelse om skriftets innhold eller om en del av dette”. Straffelova førset difor at mediet kan ha fleire sideordna redaktørar, som kvar har ansvar for sin del av det redaksjonelle innhaldet.  Kringkastingslova kan lesast slik at redaktøransvaret som utgangspunkt vil liggje hos konsesjonæren, jf. § 2-1 om konsesjonsplikt og definisjonen av ”kringkaster” i § 1-1. Departementet legg likevel til grunn at utpeikinga av konsesjonæren som redaksjonelt ansvarleg i kringkastingslova har bakgrunn i den tradisjonelle organiseringa av kringkastingsføretak og at det ikkje har vore meininga å fravike hovudregelen om strafferettlig redaktøransvar i straffelova”.

Konsesjonsvilkårene er ikke ment å endre disse utgangspunktene for redaktøransvaret. Det fremgår som nevnt av konsesjonsvilkårene at det er adgang til å delegere programredaktøransvaret. Departementet kan ikke under noen omstendighet se at et krav om overordnet redaktøransvar kan anses som forhåndskontroll i strid med Grunnloven § 100 fjerde ledd.

For øvrig viser departementet til at bruk av kringkastingskonsesjon ikke er i strid med forbudet mot forhåndskontroll i § 100 fjerde ledd, jf. bl.a. St.meld. nr. 26 (2003-2004), ”Om endring av Grunnloven § 100”. I dette tilfellet er konsesjonsordningen begrunnet i frekvensknapphet i det digitale bakkenettet for fjernsyn, herunder begrensninger i kapasiteten som er avsatt for ikke-kommersielt fjernsyn.

På denne bakgrunn mener departementet at tildelingen av kringkastingskonsesjon og konsesjonsvilkåret om ansvarlig redaktør ikke er i strid med Grunnloven § 100. Etter departementets syn er det ikke grunnlag for klagerens anførsler. Departementet kan ikke se at det foreligger feil ved vedtaket, og klagen tas dermed ikke til følge”.

Tvisten

Ved stevning av 13.06.2008 har Kringkasterforeningen v/Ola Tellesbø reist sak mot Staten v/Kultur- og kirkedepartementet med påstand om at Medietilsynets vedtak av 14.03.2008 er ugyldig. Påstanden om ugyldighet er senere endret til å gjelde Kultur- og kirkedepartementets vedtak av 08.05.2008. 

I tilsvar av 19.09.2008 har Staten v/Kultur- og kirkedepartementet v/Regjeringsadvokaten v/advokat Ida Hjort Kraby tatt til gjenmæle og påstått seg frifunnet. 

Hovedforhandling i saken ble avholdt i Oslo tingrett den 13.03.2009. For saksøkeren møtte Ola Tellesbø og avga forklaring. For Staten v/Kultur- og kirkedepartementet møtte prosessfullmektigen. Avdelingsdirektør i Kultur- og kirkedepartementet Øyvind Christensen var videre tilstede i medhold av tvisteloven § 24-6 annet ledd og avga forklaring. Det ble for øvrig foretatt slik dokumentasjon som rettsboken viser. 

Saksøkerens påstandsgrunnlag

Kringkastingskonsesjon etter kringkastingsloven § 2-1 på ”Åpen kanal” hindrer fri etablering. Følgelig er kringkastingskonsesjon uforenlig med Grunnloven § 100 fjerde ledd. Unntaket ved ”naturgitte knapphetsgoder” kommer ikke til anvendelse fordi det i overskuelig framtid er plass til alle ikke-kommersielle kringkastere på ”Åpen kanal”. Konsekvensen av dette er at Kultur- og kirkedepartementets vedtak må kjennes ugyldig.

Kringkasternes eneansvar er nedfelt i vedtektene til begge konsesjonssøkerne. Statens pålegg om overordnet redaktør på ”Åpen kanal” får følger for det vedtektsfestede eneansvaret. Pålegget innebærer at den overordnede redaktøren må utøve kontrollansvar, jf. straffeloven § 431 og skadeserstatningsloven § 3-6. Dette ansvaret kan ikke fravikes ved avtale/vedtekter og innebærer plikt til kontroll av kringkasternes innhold før formidling. Dette innebærer et betinget/partielt inngrep i forbudet mot forhåndssensur/forebyggende forholdsregler.

Unntaket for frivillig å underordne seg redaktør kommer ikke til anvendelse. Styret i Foreningen Frikanalen hadde verken som part eller ifølge sine vedtekter mandat til å avtale innskrenkninger i kringkasternes ytringsfrihet. Det anføres videre at nevnte styre ikke har gitt noe informert samtykke til et pålegg om overordnet ansvarlig redaktør. Konsesjonsvilkåret om ansvarlig redaktør er heller ikke frivillig godtatt ved å søke i overensstemmelse med dette. Verken staten eller private har adgang til gjennom avtale å innskrenke ytringsfriheten, jf. Grunnloven § 100.

Selv om staten har en viss skjønnsfrihet etter kringkastingsloven § 1-1 syvende ledd, jf. tredje ledd, til å avgjøre hvem som er kringkaster og denne kringkasteren skal ha redaktør, jf. § 3 i lov om redaksjonell fridom, må disse bestemmelsene vike for forbudet mot forhåndssensur av grunnlovs rang. Eneansvar hos den enkelte kringkasters redaktør, i stedet for en overordnet redaktør, utgjør i seg selv ingen aktuell, ikke-imaginær fare, og dermed ikke noe grunnlag for et eventuelt unntak fra Grunnloven § 100 fjerde ledd. Følgelig strider statens pålegg om overordnet redaktør med Grunnloven § 100 fjerde ledd. Konsekvensen av dette er at departementets vedtak må kjennes ugyldig.

Medietilsynet har for øvrig trukket inn utenforliggende hensyn ved å vektlegge konsesjonssøkernes forhold knyttet til ansvarlig redaktør. Det fremgår av Medietilsynets vedtak av 14.03.2008 at det i vedtaket ble lagt vekt på kompetansen til ansvarlig redaktør. Dette ble gjort til tross for Kultur- og kirkedepartementet sa at det var i orden å søke uten ansvarlig redaktør. Kringkasterforeningen forholdt seg til departementets uttalelse og søkte uten ansvarlig overordnet redaktør. Kringkasterforeningen tilkjennega i sin søknad, i tråd med departementets uttalelse, at Kringkasterforeningen ikke ville etterfølge det som var knyttet til toppredaktøransvaret. Kringkasterforeningen anfører derfor at Medietilsynet har lagt vekt på forhold i konsesjonsutlysningen som departementet hevdet ikke var et vilkår. 

Kringkasterforeningen anfører på denne bakgrunn at Medietilsynet har trukket inn utenforliggende hensyn. Dette kan ha hatt avgjørende betydning for Medietilsynets vedtak. Følgelig er vedtaket ugyldig, jf. forvaltningsloven § 41. Også Kultur- og kirkedepartementets vedtak om opprettholdelse av Medietilsynets vedtak er ugyldig. 

Saksøkeren har nedlagt slik påstand:

1.	Kultur- og kirkedepartementets vedtak av 08.05.2008 kjennes ugyldig.

2.	Staten v/Kultur- og kirkedepartementets dømmes til å betale   Kringkasterforeningens saksomkostninger.

Saksøktes påstandsgrunnlag

Staten anfører at det er adgang til å kreve konsesjon etter kringkastingsloven § 2-1 for ikke-kommersiell kringkasting, slik Kultur- og kirkedepartementet og Medietilsynet har lagt til grunn. Staten er ikke enig i at konsesjonstildelingen er i strid med Grunnloven 
§ 100 og viser til at konsesjonsordingen er begrunnet i frekvensknapphet i det digitale bakkenettet for fjernsyn. Staten er ikke enig i at unntaket ved ”naturgitte knapphetsgoder” ikke kommer til anvendelse fordi det i overskuelig framtid er plass til alle ikke-kommersielle kringkastere på ”Åpen kanal”. 

Det fremgår av departementets og Medietilsynets vedtak at det avgjørende for valget mellom de to søkerne var at Foreningen Frikanalen hadde ”dokumentert og sannsynliggjort det beste grunnlaget for driften, herunder faglig kompetanse og samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner”. Det framgår videre at saksøkers signalisering av at de ikke ville rette seg etter konsesjonsvilkårene punkt 3 ikke var avgjørende. Staten anfører derfor primært at det ikke har noen betydning for vedtakets gyldighet at saksøker bestrider statens adgang til å stille det aktuelle konsesjonsvilkåret.

Subsidiært anfører staten at det aktuelle konsesjonsvilkåret ikke er i strid med Grunnloven § 100. Pålegget i konsesjonsvilkårene punkt 3 er ikke til hinder for at redaktøransvaret ved avtale og/eller vedtekter legges til de enkelte produsentene eller programskaperne. Staten kan ikke se at de refererte uttalelsene fra statssekretær Wegard Harsvik som saksøker refererer til, strider mot dette. Under enhver omstendighet må det avgjørende være hvilken rettsanvendelse og bevisvurdering som ligger til grunn for Kultur- og kirkedepartementets vedtak.

Staten kan ikke se at det er grunnlag for å kjenne vedtaket ugyldig som følge av saksbehandlingsfeil eller at Kultur- og kirkedepartementets vedtak er ugyldig fordi Medietilsynet har trukket inn utenforliggende hensyn. Staten anfører at det i vedtakene er lagt vekt på relevante og saklige hensyn. 

Saksøkte har nedlagt slik påstand:

1.	Staten v/Kultur- og kirkedepartementet frifinnes.

2.	Staten v/Kultur- og kirkedepartementet tilkjennes saksomkostninger.

Rettens vurdering

Saken gjelder spørsmålet om gyldigheten av Kultur- og kirkedepartementets vedtak av 08.05.2008. I vedtaket ble Medietilsynets vedtak av 14.03.2008 om ikke å tildele konsesjon for ikke-kommersielt fjernsyn i det digitale bakkenettet til Kringkasterforeningen stadfestet. 

Kringkasterforeningen har gjort gjeldende at både bruk av kringkastingskonsesjon og konsesjonsvilkåret om ansvarlig redaktør er i strid med Grunnloven § 100 som forbyr forhåndskontroll av ytringer. Dersom bruk av kringkastingskonsesjon eller konsesjonsvilkåret om ansvarlig redaktør er grunnlovsstridig, er på det rene at Kultur- og kirkedepartementets vedtak vil være ugyldig.  

Hva angår rettens prøvelsesadgang, legger tingretten til grunn at lovers grunnlov-messighet er et spørsmål som kan prøves av domstolene. Det vises i så henseende bl.a. til Rt. 1976 side 1 og Rt. 1996 side 1415.

Ved vurderingen av hvor mye som skal til for å sette en lov til side som grunnlovs-stridig, tar tingretten utgangspunkt i det som er uttalt i Rt. 1976 side 1 om at det må foretas en tredeling av grunnlovsbestemmelsene. Grunnlovens bestemmelser til vern om enkeltmenneskets frihet og sikkerhet må ha størst gjennomslagskraft, mens de bestemmelser som regulerer de andre statsmaktenes arbeidsmåte og innbyrdes kompetanse må ha minst. Grunnlovsbestemmelser til vern om økonomiske rettigheter må antas å stå i en mellomstilling. I denne sammenheng legger tingretten til grunn at Grunnloven § 100 er satt til vern om enkeltmenneskets frihet og sikkerhet.  Bestemmelsen må således antas å ha en betydelig gjennomslagskraft.

Hva angår domstolenes prøvelsesrett, legger tingretten videre til grunn at Stortingets forståelse av lovens forhold til grunnloven må spille en betydelig rolle ved avgjørelsen av grunnlovmessigheten. Domstolene må videre vise varsomhet med å sette sin vurdering over lovgiverens, jf. Rt. 1976 side 1. Ut fra dette bør domstolene vike tilbake for å konstatere grunnlovsstrid i tilfeller hvor det foreligger rimelig tvil, og hvor Stortinget klart har vurdert og bygd på at en lov ikke kommer i strid med Grunnloven.  

Grunnloven § 100 fjerde ledd inneholder et forbud mot sensur og annen forhånds-kontroll. Sensurforbudet er medienøytralt, det vil si at forbudet retter seg mot forhåndskontroll i alle typer medier. I prinsippet omfatter forbudet ethvert inngrep i ytringsfriheten som foretas før ytringen når frem til mottakeren. 

Grunnloven § 100 fikk sin nåværende ordlyd ved et enstemmig stortingsvedtak av 30.09.2004. Den gamle bestemmelsen hadde stått uendret siden 1814, og tiden hadde løpt fra den. Ved lovendringen fikk paragrafen en ordlyd som svarer til dagens virkelighet. 

Etter kringkastingsloven § 2-1 er det bare NRK som har rett til å drive kringkasting. Andre enn NRK må ha konsesjon for å drive kringkasting som formidles via senderanlegg. Spørsmålet om lovmessigheten av konsesjonskravet ble vurdert av Ytringsfrihetskommisjonen i forbindelse med forslaget til ny Grunnloven § 100 (NOU 1999:27 ”Ytringsfrihed bør finde Sted”). Ifølge kommisjonen måtte ordningen med konsesjon for kringkastingssendinger ses i sammenheng med at frekvenser på dagens analoge bakkenett er et knapphetsgode. Kommisjonen konkluderte som følger:

”Konklusjonen på denne drøftelsen er derfor at kringkastingskonsesjon, med vilkår knyttet til programprofil, er forenlig med forbudet mot forhåndskontroll bare så lenge kringkastere må gjøre bruk av naturgitte knapphetsgoder”.

I St.meld. nr. 26 (2003-2004) ”Om endring av Grunnloven § 100” la Justisdepartementet til grunn at det på vurderingstidspunktet syntes å være langt frem til en situasjon der frekvenskapasiteten er så stor at tilbudet om sendeplass blir større enn etterspørselen etter å kringkaste. Hvorvidt tilbudet er stort nok til å dekke etterspørselen vil i utgangspunktet bero på hvor stort frekvensspekter som bygges ut i de digitale nettene. 

Spørsmålet om kringkastingslovens forhold til Grunnloven ble videre drøftet i Kontroll- og konstitusjonskomiteens innstilling til Stortinget. I Innst. S. nr. 270 (2003-2004 ) heter det:

”Komiteens flertall, medlemmene fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, viser til at frekvensknapphet i dag utgjør en hovedbegrunnelse for kravet om konsesjon for kringkasting i Norge og at departementet legger til grunn at konsesjonsordning bør vurderes avskaffet når det ikke lenger kan sies å være frekvensknapphet. Flertallet støtter denne betraktningsmåten. Flertallet slutter seg for øvrig til vurderingene i meldingen”. 

Kultur- og kirkedepartementet har i vedtaket av 08.05.2008 gitt uttrykk for at konsesjonsordningen er begrunnet i frekvensknapphet i det digitale bakkenettet for fjernsyn, herunder begrensninger i kapasiteten som er avsatt for ikke-kommersielt fjernsyn. Departementets syn ble opprettholdt av avdelingsdirektør Øyvind Christensen under hovedforhandlingen. Ifølge vitnet er sendeplass fortsatt en  naturressurs som det er knapphet på i omfang.

Slik saken er opplyst, har tingretten verken grunnlag eller teknisk faglig kompetanse til å sette til side departementets vurderinger i spørsmålet om frekvensknapphet. 
Av betydning for saken er videre at Justisdepartementet i St.meld. nr. 26 (2003-2004) ”Om endring av Grunnloven § 100” sa seg enig i at konsesjonsordningen for kringkasting via analoge bakkenett burde vurderes opphevet når det ikke lenger er frekvensknapphet. På denne bakgrunn må det sies å ha formodningen mot seg at konsesjonskravet ville blitt opprettholdt hvis det ikke lenger fantes knapphet på sendeplass. At frekvensknappheten på det analoge bakkenettet er årsaken til at konsesjonsplikten opprettholdes, viser også myndighetenes forhold til kringkasting via nett uten kapasitetsproblemer. Det vises i den forbindelse at konsesjonsplikten for kringkasting via nett uten kapasitetsbegrensninger, som for eksempel satellitt eller kabel, ble opphevet i 2002. 

Etter en samlet vurdering er tingretten således kommet til dagens konsesjonsordning for kringkasting ikke er i strid med Grunnloven § 100. Kringkasterforeningens anførsel om at unntaket fra forbudet mot forhåndskontroll for ”naturgitte knapphetsgoder” ikke kommer til anvendelse, kan heller ikke føre frem. 

Ved kunngjøringen av konsesjonen for digitalt fjernsynskringkasting for en ikke-kommersiell ”Åpen kanal” den 04.01.2008, ble det satt flere konsesjonsvilkår. Ett av vilkårene var at konsesjonæren skulle utpeke en ansvarlig redaktør. 

Hva som menes med ansvarlig redaktør er ikke angitt i kunngjøringen. I kringkastingsloven § 1-1 tredje ledd er kringkaster definert som den som har det redaksjonelle ansvaret for å sette sammen programtilbudet i kringkasting og som samtidig sender programmene eller får andre til å sende dem. 

Vilkåret om ansvarlig redaktør ble lovfestet i lov om redaksjonell fridom i media § 3 første ledd. Etter denne bestemmelsen plikter medium som nevnt i lovens § 2, herunder kringkastere, å ha en redaktør. Loven ble vedtatt av Stortinget den 13.06.2008 og trådte i kraft den 01.01.2009. 

Etter tingrettens mening er det av avgjørende betydning for gyldigheten av konsesjonsvilkåret om ansvarlig redaktør, at redaktørplikten senere ble lovfestet i lov om redaksjonell fridom i media. Av forarbeidene til loven fremgår at Kultur- og kirkedepartementet gikk inn for at alle medium skulle tilpliktes å ha en redaktør, jf. Ot.prp. nr. 19 (2007-2008) ”Om lov om redaksjonell fridom i media”. Tilrådingen er datert den 21.12.2007 og var således kjent på tidspunktet for kunngjøringen av konsesjonen den 04.01.2008. 

Forut for vedtakelsen var lov om redaksjonell fridom i media gjenstand for en omfattende offentlig høring. Etter rettens syn må det sies å ha formodningen mot seg at loven ville blitt vedtatt av Stortinget dersom man med redaktørplikten mente å gi mediene et statlig pålegg om å drive forhåndskontroll av ytringer.  

Hva angår lovens formål går det videre frem av Ot.prp. nr. 19 (2007-2008) at departementet mente at regelen ville ha et annet formål enn reglene i straffeloven kapittel 43. Mens formålet med reglene i straffeloven er å sikre at det er mulig å peke ut en rettslig ansvarlig for det som blir publisert, var formålet med plikten til å ha en redaktør å sikre at det i alle medium som skulle omfattes av loven ble pekt ut en person som skulle ha den uavhengige stillingen i forhold til eierne og foretaksledelsen som loven bestemte. Ifølge departementet ville en åpen og uttrykkelig utpeking av en ansvarlig redaktør også kunne bidra til bevisstgjøring av eiere og ledelse ellers om ansvarsfordelingen i virksomheten. Den ville videre sikre at det ble synliggjort for publikum hvem som hadde ansvaret for det som ble publisert. 
Formålet med plikten til å ha en ansvarlig redaktør synes således å være å sikre redaksjonell frihet i media, ikke å pålegge sensur eller annen forhåndskontroll av ytringer.
Etter tingrettens mening vil redaktørplikten heller ikke hindre kringkasteren på ”Åpen kanal” i å legge redaktørrollen til den eller de enkelte produsentene eller programskaperne som deltar i nettverket. Det vises i den forbindelse til Ot.prp. nr. 19 (2007-2008) der det fremgår at plikten til ha en redaktør ikke er til hinder for at et medium kan ha flere sideordnede, selvstendige redaktører. Denne forståelsen av konsesjonsvilkåret er videre utdypet i kunngjøringsteksten. Det vises i den forbindelse til konsesjonsvilkårene punkt 3 annet punktum der det uttrykkelig fremgår at ”Programredaktøransvaret for enkelte programflater kan delegeres til representanter for ulike lag eller foreninger”.

Etter tingrettens syn må ovenstående presisering av redaktørpliktens innhold føre til at plikten ikke kan forstås som et pålegg overfor kringkasteren om å drive redaksjonell forhåndskontroll av innholdet i deltakernes sendinger. Konsesjonsinnehaveren, Foreningen Frikanalen, synes heller ikke å ha forstått det aktuelle konsesjonsvilkåret som et slikt pålegg. Det vises i den forbindelse til at foreningen valgte å ansette en ansvarlig redaktør, til tross for at det i foreningens vedtekter § 2 er vedtatt at foreningen ikke skal drive redaksjonell forhåndskontroll av innholdet i deltakernes programmer. 

Etter en samlet vurdering er tingretten således kommet til at heller ikke konsesjonskravet om ansvarlig redaktør er i strid med Grunnloven § 100. 

Tingretten skal avslutningsvis behandle Kringkasterforeningens anførsel om at det ved myndighetenes avslag på søknaden om konsesjon er tatt utenforliggende hensyn, og at vedtakene derfor må kjennes ugyldige etter alminnelige forvaltningsrettslige regler.  

Det er i kunngjøringen av konsesjonen for digital fjernsynskringkasting lagt til grunn at det i tilfelle valg mellom flere søkere ville bli lagt vekt på søkernes driftsforutsetninger og faglige kompetanse samt forutsetninger for samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner. 

Når det gjelder valget av Foreningen Frikanalen fremfor Kringkasterforeningen uttaler Medietilsynet at Kringkasterforeningen ikke i samme grad som Foreningen Frikanalen hadde dokumentert at søkeren hadde god faglig kompetanse for driften av kanalen. Det ble i den forbindelse særlig vist til at Kringkasterforeningen ennå ikke hadde ansatt en daglig leder, og at Foreningen Frikanalens daglige leder og redaktør syntes å ha god kompetanse.  

Av Medietilsynets vedtak går det videre frem at tilsynet ved valget av Foreningen Frikanalen fremfor saksøkeren, la vekt på at Foreningen Frikanalen på søknadstidspunktet hadde 42 direkte medlemmer og 130 assosierte medlemmer via Frivillighet Norge. Dette synes å være flere medlemmer enn Kringkasterforeningen hadde på samme tidspunkt. Etter tilsynets mening hadde Foreningen Frikanalen derved vist at de hadde bedre forutsetninger for samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner enn det saksøkeren hadde. 

Avslutningsvis i Medietilsynets vedtak er det vist til konsesjonssøkernes forhold til konsesjonsvilkårene. Av vedtaket går det i den forbindelse frem at Kringkasterforeningens tilkjennegivelse av at foreningen ikke ville rette seg etter konsesjonsvilkåret om ansvarlig redaktør, måtte sies å medføre stor risiko for at konsesjonen ikke kunne gjennomføres i samsvar med vilkårene satt av myndighetene. 

Etter tingrettens mening er det ikke tvilsomt at Medietilsynet ved avgjørelsen av hvilken av søkerne som skulle tildeles konsesjonen for digital fjernsynskringkasting hadde adgang til å legge vekt på søkernes faglige kompetanse og forutsetninger for samarbeid med andre ikke-kommersielle organisasjoner. Medietilsynets fremhevelse av søkernes forhold til vilkåret om ansvarlig redaktør, kan derimot synes mer problematisk å anse som relevant. Det vises i den forbindelse til at betydningen av dette forholdet ikke synes entydig kommunisert til søkerne i forbindelse med konsesjonskunngjøringen. 

Slik tingretten ser det, er det imidlertid i Medietilsynets vedtak ikke tatt hensyn som ligger utenfor det som tilsynsmyndighetene hadde adgang til å legge vekt på i sin skjønnsmessige vurdering av hvilken søker som var den best kvalifiserte. Tingretten har ovenfor kommet til at konsesjonsvilkåret om ansvarlig redaktør ikke er i strid med Grunnloven § 100. Når Medietilsynet skulle foreta et valg mellom to søkere, måtte det derfor være adgang til også å vektlegge at den ene søkeren ikke ønsket å rette seg etter konsesjonsvilkårene. Etter tingrettens mening kunne Medietilsynet ikke være forpliktet til å se bort fra at Kringkasterforeningen tilkjennegav at man ikke ville rette seg etter konsesjonsvilkåret om å utpeke en ansvarlig redaktør.  

Da tingretten er kommet til at Medietilsynet var berettiget til å legge vekt på søkernes forhold til konsesjonsvilkårene, kan domstolene ikke overprøve den vekt tilsyns-myndighetene har tillagt dette i forhold til andre relevante hensyn. Den skjønnsmessige avveining av de ulike hensyn hører her under forvaltningens frie skjønn. 

Tingretten bemerker likevel at det ut fra Medietilsynets vedtak, heller ikke synes som om hensynet til søkernes forhold til konsesjonsvilkårene var bestemmende for tilsynets valg av konsesjonær. Det vises i den forbindelse til at Medietilsynet i vedtaket understreket at dette forholdet ikke var avgjørende for hvilken søker som ble tildelt konsesjonen. 
 
Staten v/Kultur- og kirkedepartementet må etter dette bli å frifinne.

Sakskostnadsspørsmålet

Etter det resultatet tingretten har kommet til må Staten v/Kultur- og kirkedepartementet sies å ha vunnet saken. Saksøkte har derfor i utgangspunktet krav på full erstatning for sine sakskostnader fra saksøker. 

I nærværende sak er tingretten imidlertid kommet til at Kringkasterforeningen kan fritas for erstatningsansvaret for sakskostnadene i medhold av tvisteloven § 20-2 tredje ledd bokstav c. Styrkeforholdet mellom partene tilsier etter rettens mening et slikt fritak. I Tvisteloven, Kommentarutgave, Bind I, side 909, går det videre frem at det ved vurderingen av unntaket i § 20-2 tredje ledd bokstav c skal legges vekt på at søksmålsterskelen ikke bør settes for høy i saker vedrørende domstolenes kontroll av forvaltningen. Av betydning for saken er i den forbindelse at verken grunnlovmessigheten av kringkastningsloven § 2-1 eller konsesjonsvilkåret om ansvarlig redaktør, er prøvet av domstolene tidligere. 

Sakskostnader tilkjennes etter dette ikke. 

SLUTNING

1.	Staten v/Kultur- og kirkedepartementet frifinnes.

2.	Sakskostnader tilkjennes ikke.

Retten hevet

 	Tine Kari Nordengen	 	

Rettledning om ankeadgangen i sivile saker vedlegges.

 
Rettledning om ankeadgangen i sivile saker

Reglene i tvisteloven kapitler 29 og 30 om anke til lagmannsretten og Høyesterett regulerer den adgangen partene har til å få avgjørelser overprøvd av høyere domstol. Tvisteloven har noe ulike regler for anke over dommer, anke over kjennelser og anke over beslutninger.

Ankefristen er én måned fra den dagen avgjørelsen ble forkynt eller meddelt, hvis ikke noe annet er uttrykkelig bestemt av retten.

Den som anker må betale behandlingsgebyr. Den domstolen som har avsagt avgjørelsen kan gi nærmere opplysning om størrelsen på gebyret og hvordan det skal betales.

Anke til lagmannsretten over dom i tingretten
Lagmannsretten er ankeinstans for tingrettens avgjørelser. En dom fra tingretten kan ankes på grunn av feil i bedømmelsen av faktiske forhold, rettsanvendelsen, eller den saksbehandlingen som ligger til grunn for avgjørelsen. 

Tvisteloven oppstiller visse begrensninger i ankeadgangen. Anke over dom i sak om formuesverdi tas ikke under behandling uten samtykke fra lagmannsretten hvis verdien av ankegjenstanden er under 125 000 kroner. Ved vurderingen av om samtykke skal gis skal det blant annet tas hensyn til sakens karakter, partenes behov for overprøving, og om det synes å være svakheter ved den avgjørelsen som er anket eller ved behandlingen av saken.

I tillegg kan anke – uavhengig av verdien av ankegjenstanden – nektes fremmet når lagmannsretten finner det klart at anken ikke vil føre fram. Slik nekting kan begrenses til enkelte krav eller enkelte ankegrunner.

Anke framsettes ved skriftlig ankeerklæring til den tingretten som har avsagt avgjørelsen. Selvprosederende parter kan inngi anke muntlig ved personlig oppmøte i tingretten. Retten kan tillate at også prosessfullmektiger som ikke er advokater inngir muntlig anke. 

I ankeerklæringen skal det særlig påpekes hva som bestrides i den avgjørelsen som ankes, og hva som i tilfelle er ny faktisk eller rettslig begrunnelse eller nye bevis. 
Ankeerklæringen skal angi:
-	ankedomstolen
-	navn og adresse på parter, stedfortredere og prosessfullmektiger
-	hvilken avgjørelse som ankes
-	om anken gjelder hele avgjørelsen eller bare deler av den
-	det krav ankesaken gjelder, og en påstand som angir det resultatet den ankende parten krever
-	de feilene som gjøres gjeldende ved den avgjørelsen som ankes
-	den faktiske og rettslige begrunnelse for at det foreligger feil
-	de bevisene som vil bli ført
-	grunnlaget for at retten kan behandle anken dersom det har vært tvil om det
-	den ankende parts syn på den videre behandlingen av anken

Anke over dom avgjøres normalt ved dom etter muntlig forhandling i lagmannsretten. Ankebehandlingen skal konsentreres om de delene av tingrettens avgjørelse som er omtvistet og tvilsomme når saken står for lagmannsretten.

Anke til lagmannsretten over kjennelser og beslutninger i tingretten
Som hovedregel kan en kjennelse ankes på grunn av feil i bevisbedømmelsen, rettsanvendelsen eller saksbehandlingen. Men dersom kjennelsen gjelder en saksbehandlingsavgjørelse som etter loven skal treffes etter et skjønn over hensiktsmessig og forsvarlig behandling, kan avgjørelsen for den skjønnsmessige avveiningen bare angripes på det grunnlaget at avgjørelsen er uforsvarlig eller klart urimelig. 

En beslutning kan bare ankes på det grunnlaget at retten har bygd på en uriktig generell lovforståelse av hvilke avgjørelser retten kan treffe etter den anvendte bestemmelsen, eller på at avgjørelsen er åpenbart uforsvarlig eller urimelig.

Kravene til innholdet i ankeerklæringen er som hovedregel som for anke over dommer. 

Etter at tingretten har avgjort saken ved dom, kan tingrettens avgjørelser over saksbehandlingen ikke ankes særskilt. I et slikt tilfelle kan dommen isteden ankes på grunnlag av feil i saksbehandlingen. 

Anke over kjennelser og beslutninger settes fram for den tingretten som har avsagt avgjørelsen. Anke over kjennelser og beslutninger avgjøres normalt ved kjennelse etter ren skriftlig behandling i lagmannsretten. 

Anke til Høyesterett
Høyesterett er ankeinstans for lagmannsrettens avgjørelser. 

Anke til Høyesterett over dommer krever alltid samtykke fra Høyesteretts ankeutvalg. Slikt samtykke skal bare gis når anken gjelder spørsmål som har betydning utenfor den foreliggende saken, eller det av andre grunner er særlig viktig å få saken behandlet av Høyesterett. – Anke over dommer avgjøres normalt etter muntlig forhandling.

Høyesteretts ankeutvalg kan nekte å ta til behandling anker over kjennelser og beslutninger dersom de ikke reiser spørsmål av betydning utenfor den foreliggende saken, og heller ikke andre hensyn taler for at anken bør prøves, eller den i det vesentlige reiser omfattende bevisspørsmål. 

Når en anke over kjennelser og beslutninger i tingretten er avgjort ved kjennelse i lagmannsretten, kan avgjørelsen som hovedregel ikke ankes videre til Høyesterett.

Anke over lagmannsrettens kjennelse og beslutninger avgjøres normalt etter skriftlig behandling i Høyesteretts ankeutvalg. 
 
Rettledning om ankeadgangen i sivile saker

Reglene i tvisteloven kapitler 29 og 30 om anke til lagmannsretten og Høyesterett regulerer den adgangen partene har til å få avgjørelser overprøvd av høyere domstol. Tvisteloven har noe ulike regler for anke over dommer, anke over kjennelser og anke over beslutninger.

Ankefristen er én måned fra den dagen avgjørelsen ble forkynt eller meddelt, hvis ikke noe annet er uttrykkelig bestemt av retten.

Den som anker må betale behandlingsgebyr. Den domstolen som har avsagt avgjørelsen kan gi nærmere opplysning om størrelsen på gebyret og hvordan det skal betales.

Anke til lagmannsretten over dom i tingretten
Lagmannsretten er ankeinstans for tingrettens avgjørelser. En dom fra tingretten kan ankes på grunn av feil i bedømmelsen av faktiske forhold, rettsanvendelsen, eller den saksbehandlingen som ligger til grunn for avgjørelsen. 

Tvisteloven oppstiller visse begrensninger i ankeadgangen. Anke over dom i sak om formuesverdi tas ikke under behandling uten samtykke fra lagmannsretten hvis verdien av ankegjenstanden er under 125 000 kroner. Ved vurderingen av om samtykke skal gis skal det blant annet tas hensyn til sakens karakter, partenes behov for overprøving, og om det synes å være svakheter ved den avgjørelsen som er anket eller ved behandlingen av saken.

I tillegg kan anke – uavhengig av verdien av ankegjenstanden – nektes fremmet når lagmannsretten finner det klart at anken ikke vil føre fram. Slik nekting kan begrenses til enkelte krav eller enkelte ankegrunner.

Anke framsettes ved skriftlig ankeerklæring til den tingretten som har avsagt avgjørelsen. Selvprosederende parter kan inngi anke muntlig ved personlig oppmøte i tingretten. Retten kan tillate at også prosessfullmektiger som ikke er advokater inngir muntlig anke. 

I ankeerklæringen skal det særlig påpekes hva som bestrides i den avgjørelsen som ankes, og hva som i tilfelle er ny faktisk eller rettslig begrunnelse eller nye bevis. 
Ankeerklæringen skal angi:
-	ankedomstolen
-	navn og adresse på parter, stedfortredere og prosessfullmektiger
-	hvilken avgjørelse som ankes
-	om anken gjelder hele avgjørelsen eller bare deler av den
-	det krav ankesaken gjelder, og en påstand som angir det resultatet den ankende parten krever
-	de feilene som gjøres gjeldende ved den avgjørelsen som ankes
-	den faktiske og rettslige begrunnelse for at det foreligger feil
-	de bevisene som vil bli ført
-	grunnlaget for at retten kan behandle anken dersom det har vært tvil om det
-	den ankende parts syn på den videre behandlingen av anken

Anke over dom avgjøres normalt ved dom etter muntlig forhandling i lagmannsretten. Ankebehandlingen skal konsentreres om de delene av tingrettens avgjørelse som er omtvistet og tvilsomme når saken står for lagmannsretten.

Anke til lagmannsretten over kjennelser og beslutninger i tingretten
Som hovedregel kan en kjennelse ankes på grunn av feil i bevisbedømmelsen, rettsanvendelsen eller saksbehandlingen. Men dersom kjennelsen gjelder en saksbehandlingsavgjørelse som etter loven skal treffes etter et skjønn over hensiktsmessig og forsvarlig behandling, kan avgjørelsen for den skjønnsmessige avveiningen bare angripes på det grunnlaget at avgjørelsen er uforsvarlig eller klart urimelig. 

En beslutning kan bare ankes på det grunnlaget at retten har bygd på en uriktig generell lovforståelse av hvilke avgjørelser retten kan treffe etter den anvendte bestemmelsen, eller på at avgjørelsen er åpenbart uforsvarlig eller urimelig.

Kravene til innholdet i ankeerklæringen er som hovedregel som for anke over dommer. 

Etter at tingretten har avgjort saken ved dom, kan tingrettens avgjørelser over saksbehandlingen ikke ankes særskilt. I et slikt tilfelle kan dommen isteden ankes på grunnlag av feil i saksbehandlingen. 

Anke over kjennelser og beslutninger settes fram for den tingretten som har avsagt avgjørelsen. Anke over kjennelser og beslutninger avgjøres normalt ved kjennelse etter ren skriftlig behandling i lagmannsretten. 

Anke til Høyesterett
Høyesterett er ankeinstans for lagmannsrettens avgjørelser. 

Anke til Høyesterett over dommer krever alltid samtykke fra Høyesteretts ankeutvalg. Slikt samtykke skal bare gis når anken gjelder spørsmål som har betydning utenfor den foreliggende saken, eller det av andre grunner er særlig viktig å få saken behandlet av Høyesterett. – Anke over dommer avgjøres normalt etter muntlig forhandling.

Høyesteretts ankeutvalg kan nekte å ta til behandling anker over kjennelser og beslutninger dersom de ikke reiser spørsmål av betydning utenfor den foreliggende saken, og heller ikke andre hensyn taler for at anken bør prøves, eller den i det vesentlige reiser omfattende bevisspørsmål. 

Når en anke over kjennelser og beslutninger i tingretten er avgjort ved kjennelse i lagmannsretten, kan avgjørelsen som hovedregel ikke ankes videre til Høyesterett.

Anke over lagmannsrettens kjennelse og beslutninger avgjøres normalt etter skriftlig behandling i Høyesteretts ankeutvalg.