-----Dom --- --

Avsagt:	31.10.2007
	
Saksnr.:	07-039950TVI-OTIR/07  
	
Dommer:	Dommerfullmektig Anette Fjeld
	
Saken gjelder:	Oppreisningserstatning etter skadeserstatningsloven § 3-6, jf. straffeloven § 247	

Eivind Hegge Borna	Advokat Knut Martin Andreassen	

mot

Dagens Næringsliv AS	Advokat Vidar Strømme	
Amund Djuve	Advokat Vidar Strømme	
Gry Engenes	Advokat Vidar Strømme	
Gøran Skaalmo	Advokat Vidar Strømme	
Knut Gjernes	Advokat Vidar Strømme	

Det ble avsagt slik

d o m :

Saken gjelder krav om oppreisningserstatning etter skadeserstatningsloven (heretter ”skl”) § 3-6 for ærekrenkelser. 

Sakens bakgrunn

Den 20. september 2005 oppsøkte Dagens Næringslivjournalisten Gøran Skaalmo (heretter ”Skaalmo”) psykolog John Sandstrøm (heretter ”Sandstrøm”). Skaalmo og Knut Gjernes (heretter ”Gjernes”) hadde i to måneder arbeidet med å avdekke at straffedømte kjøpte falske legeerklæringer fra helsepersonell for å unndra seg soning av fengselsstraff.
 
Formålet med konsultasjonen var å avdekke hvordan helsepersonell bisto straffedømte. Skaalmo utga seg i konsultasjonen for å være ”Christian Skau” (heretter ”Skau”). Skau skulle sone en dom på ett år og seks måneder, og ønsket å unngå soning. 

Skau innledet konsultasjonen med å hilse psykolog Sandstrøm fra en straffedømt Sandstrøm hadde hjulpet med falske legeerklæringer. Under konsultasjonen diskuterte Sandstrøm og Skau fremgangsmåten for å få utsatt soningen. I tillegg diskuterte de betaling for tjenesten. 

På Sandstrøms spørsmål om Skau kunne vise til noen tidligere sykehistorie, besvarte Skau benektende. Sandstrøm mente da at han måtte ha en henvisning fra en allmennlege for å kunne iverksette oppdraget. 

Lege Eivind Borna (heretter ”Borna”) ble oppringt på sitt kontor av Sandstrøm. Sandstrøm ønsket at Borna skulle skrive en henvisning for hans ”pasient” til ham. ”Pasienten” skulle møte på Bornas kontor kl. 15.45 samme dag.

”Pasienten” var den samme personen som tidligere hadde møtt på Sandstrøms kontor, journalist Skaalmo, alias Skau. Med seg til Borna hadde Skau et notat. Av notatet fremgikk Skaus helsetilstand; ”angst, dep. Søvn problemer. Hodepine. Konsentrasjonsproblemer. Trenger utredning. nevropsyk. test, event. medisinering. Selvdestruktive tanker.” Skau overleverte notatet til Borna under konsultasjonen. Notatet var utarbeidet av Sandstrøm og Skau i fellesskap. 

Etter en kortere konsultasjon skrev Borna en henvisning for Skau til psykolog Sandstrøm. ”Pasienten” ble i henvisningen gitt diagnosen ”P74 Angst blandet med andre psyk symptom”. Under aktuell tilstand gremgikk; ”Lenger periode med angst, depresjon. Behandlingstrengende. Henvises til behandling hos psykolog.” Borna mottok ikke betaling for konsultasjonen.

Det ble forut for og etter konsultasjonen tatt bilder av ”pasienten” og Borna utenfor Bornas kontordør. Bildene er tatt fra utsiden av kontorbygningen, inn gjennom et vindu. Bildene ble tatt av DNs fotograf. Borna var ikke kjent med at det ble tatt bilder.

Den 26. oktober 2005 ble Borna oppringt privat av Skaalmo. Skaalmo forklarte at han hadde vært ”pasient” hos Borna den 20. september under navnet Christian Skau, og at han var blitt henvist til Sandstrøm. Han opplyste at Dagens Næringsliv (heretter ”DN”) ville trykke en artikkel om legekorrupsjon hvor Borna var en av aktørene. I den anledning ba han om Bornas kommentar til saken.

Den 29./30. oktober 2005 trykket DN, i magasinet, en artikkel over 11 sider med overskriften ”Forbrytelse uten straff”. Artikkelen ble på forsiden presentert som helgens hovedoppslag. Overskriften var; ”Kriminelle kjøper seg fri fra soning: Selger falske legeattester”.

Borna ble omtalt i artikkelen med fullt navn og med bilde. I teksten er Bornas rolle i forhold til Sandstrøm beskrevet slik; 
-	”Sandstrøm plukker opp telefonen, ringer et privat legesenter og arrangerer et møte med en lege, dr Eivind Borna. Han trenger en henvisning. Sandstrøm finner frem, et hvitt ark og begynner å notere. Du sliter meg angst, depresjoner, søvnproblemer, hodepine, konsentrasjonsvansker – og en annen ting: Du ser ikke noen mening med livet. Punktum. Basert på notatet skal Borna skrive en henvisning.”
-	”Dr. Bornas henvisning lyder: ”Langvarig periode med angst, depresjon. Behandlingstrengende. Henvises til behandling hos psykolog”. Akkurat slik som Sandstrøm noterte. Inn og ut på ti minutter.”

Videre er det over en side i artikkelen trykket et av bildene som ble fotografert av DNs fotograf i forbindelse med konsultasjonen. I bildets undertekst er Borna beskrevet som ”Nyttig idiot? Før Sandstrøm kunne sette i gang arbeidet med å skrive falske erklæringer trengte han en henvisning fra en allmennpraktiserende lege. Her møter ”Christian Skau” Dr. Borna, som etter oppfordring fra Sandstrøm velvillig skrev en henvisning til ”Skau”. Videre er henvisningen fra Borna trykket i sin helhet på samme side.

I tilknytning til artikkelen ble det trykket en kort artikkel hvor Borna fikk komme til orde. Artikkelen hadde overskriften; ”Har sikkert vært blåøyd”. Av ingressen fremkommer; ”Lege Eivind Borna, som henviste DNs journalist til John Sandstrøm, føler seg brukt av Sandstrøm”. Artikkelen kom i stand i forbindelse med etterfølgende samtaler mellom Skaalmo og Borna.

Hovedartikkelen skapte stor debatt i samfunnet og i riksdekkende aviser og TV.

Dagen etter at artikkelen stod på trykk, ble Borna innkalt til Helsetilsynet i Oslo og Akershus (Fylkeslegen) for å forklare seg om sin rolle i saken. Fylkeslegen oversendte saken til Oslo politidistrikt samme dag og innga anmeldelse på psykiater Pål Herlofsen (heretter ”Herlofsen”) og psykolog Sandstrøm. Oslo politidistrikt ga Borna status som mistenkt i saken og innledet etterforskning mot ham. Statens helsetilsyn åpnet tilsynssak mot Borna. I tillegg iverksatte Rikstrygdeverket gransking mot Borna.

Ved brev av 06.04.2006 meddelte Statens heletilsyn Borna at tilsynssaken mot ham var avsluttet. Straffesaken mot Borna ble henlagt som intet straffbart forhold den 16.04.2006. Borna ble imidlertid først meddelt dette ved faks av 29.08.2006 fra Oslo politidistrikt.
 
Den 11.06.2006 trykket DN en artikkel med overskriften ”siktet for korrupsjon”. Av overskriften til et av avsnittene i artikkelen følger at ”Ikdahl og Borna går fri”. Overskriften refererer seg til tilsynssaken. DN, var i likhet med Borna, ikke kjent med at straffesaken var henlagt som intet straffbart da artikkelen ble trykket.
 
Ved stevning til Oslo tingrett av 08.03.2007 har Borna v/advokat Knut Martin Andreassen reist søksmål mot Dagens Næringsliv AS (heretter ”DN AS”) v/ styrets formann, sjefredaktør Amund Djuve (heretter ”Djuve”), featureredaktør Gry Egenes (heretter ”Egenes”) og journalistene Skaalmo og Gjernes. Han har krevd oppreisningserstatning for ærekrenkelser fra DN AS v/ styrets formann etter rettens skjønn begrenset oppad til kr 600.0000, fra Djuve etter rettens skjønn begrenset oppad til kr 150.0000, fra Egenes etter rettens skjønn begrenset oppad til kr 100.0000 og fra Skaalmo og Gjernes etter rettens skjønn begrenset oppad til kr 50.0000 fra hver. Videre har saksøker krevd at saksøker nr 1 skal hefte solidarisk for oppreisningsbeløp saksøker nr 2-5 blir ansvarlige for. Saksøker har videre krevd seg tilkjent sakens omkostninger forut for stevningen med kr 75.000, samt sakens omkostninger for tingretten. Det er krevd at de saksøkte er solidarisk ansvarlig for omkostningsspørsmålene.

I tilsvar av 13.04.2007 har DN AS v/ styrets formann, Djuve, Egenes, Skaalmo og Gjernes v/advokat Vidar Strømme tatt til motmæle. De har krevd seg frifunnet og tilkjent saksomkostninger.

Hovedforhandling i saken ble avholdt den 02.10-04.10.2007 i tinghuset i Oslo. Partene møtte sammen med sine prosessfullmektiger. For DN AS møtte saksøkte nr 2 Djuve etter fullmakt fra styrets leder Gunnar Bjørkvåg. Etter tillatelse fra retten, og med partenes samtykke, møtte Gjernes kun første dag av hovedforhandlingen.

Saksøkers vesentligste anførsler:

Saken gjelder krav om oppreisning etter skl. § 3-6, jf. straffeloven (heretter ”strl.”) §§ 246 og 247.

Det anføres at de saksøkte mot bedre vitende har krenket Bornas ære og omdømme gjennom reportasjen og billedbruken i DNs magasindel den 29./30. oktober 2005. Artikkelen var egnet til å gi inntrykk av at Borna var del i et korrupt legenettverk, som mot betaling, utstedte falske legeerklæringer til straffedømte. Legeerklæringene skulle brukes til å oppnå soningsutsettelse, soningsfritak eller benådning. Dette følger av en helhetlig tolking av artikkelen slik den må oppfattes av den alminnelige leser. Tolkingsresultatet underbygges også av Fylkeslegen i Oslo, Oslo politidistrikt, mfl. på bakgrunn av artikkelen iverksatte tilsynssak og etterforskning mot Borna.

Det er på det rene at reportasjen som sådan representerte en alvorlig ærekrenkelse av Borna. Det vises til at Borna som lege er avhengig av tillit overfor pasienter, andre leger, Fylkeslegen, Statens helsetilsyn, trygdemyndighetene, mfl. Artikkelen rammer derfor Borna særlig hardt.
 
Skyldkravet i strl. § 247 er simpel uaktsomhet. Uaktsomhetsvurderingen sammenfaller med vurderingen under rettstridsvurderingen og vil bli behandlet der. Det anføres imidlertid allerede her at DN ved å omtale Borna slik de gjorde i artikkelen har handlet uaktsomt. Det vises til at Skaalmo under bevisførselen ga uttrykk for at han med 75-80 % sannsynlighet kunne fastslå at Borna ikke var del av et korrupt legenettverket da artikkelen ble trykket.

Gjerningsbeskrivelsen i strl. § 247 er således oppfylt. Likeledes er grunnvilkårene for oppreisningserstatning etter skl. § 3-6.

Strl. § 247 oppstiller ikke noen rettstridsbegrensning slik strl. § 246 gjør. Det er imidlertid sikker rett at en slik begrensning må innfortolkes i strl. § 247. Det er ikke tilstrekkelig for å domfelle DN at vilkårene i skl § 3-6, jf. strl. § 247 er oppfylte. Det må i tillegg foretas en rettstidsvurdering hvor vern av ytring står mot vern av ære og omdømme. Det vises til den europeiske menneskerettighetskonvensjon (heretter ”EMK”) artikkel 10, jf. grunnloven § 100.

Det følger av Rt. 2003 s. 928 at det skal foretas en konkret avveining etter flere kriterier slik som; ”graden av allmenn interesse, beskyldningens karakter, om beskyldningen klassifiseres som en ”value judgment” eller ”factual statement”, om den retter seg mot offentlig person eller privatperson, graden av aktsomhet og om det på publiseringstidspunktet var holdepunkter for at påstanden var sann.”. 

Oppreisningserstatning etter skl. § 3-6 strider i utgangspunktet mot EMK artikkel 10, og krever derfor en særlig begrunnelse. Inngrep må anses nødvendig i et demokratisk samfunn for at Bornas omdømme skal kunne vernes. Ytringen skal ha et sterkt vern dersom det gjelder forhold av allmenn interesse, verdivurderinger, videreformidling, offentlig person og det foreligger sterke holdepunkter for at påstanden var sann, jf. Rt. 2005 s. 1677.

Det anføres at det forligger slike særlige grunner og at samtlige momenter av betydning – dvs. de momenter som i henhold til norsk rettspraksis og EMD praksis anses av betydning – faller ut i Bornas favør. Det er på det rene at artikkelen som sådan er av allmenn interesse. Eksponeringen av Bornas identitet og bildet er imidlertid ikke av allmenn interesse. DNs sak står på egne ben, uten Borna. Videre er beskyldningene av en alvorlige karakter, særlig for en lege som er avhengig av tillit fra pasienter, kolleger, offentlige instanser mfl. Det er enighet om at utsagnene i artikkelen er faktautsagn og at artikkelen er egenprodusert. Borna kan verken anses som en privat person eller en offentlig person. Han er i legegjerningen er avhengig av offentlige tillatelser, og er således er midt i mellom de to kategoriene. Borna er videre identifisert med navn og bilde. Som nevnt, er det ikke av allmenn interesse å identifisere Borna. 

Ved aktsomhetsvurderingen har motparten anført at Borna fikk komme til ordet. Det anføres at dersom det å komme til orde skal ha betydning, må det oppfattes som betydningsfullt av den alminnelige leser. Det ble det ikke. Videre anføres det at DN valgte å ofre Borna. Bevisførselen viser at da artikkelen ble trykket anslo journalisten at Borna med 75-80 % sannsynlighet ikke var en del av et korrupt legenettverket. Til tross for det, fulgte DN opp det inntrykk den hadde skapt i artikkelen, med en ny artikkel den 11.06.2006. Av overskriften følger at; ”Ikdahl og Borna går fri”. Artikkelen etterlater inntrykk av at kriminelle slipper unna. Det vises til vurderingene i Rt. 2003 s. 928. Det DN burde ha skrevet var at tilsynssaken var avsluttet, og at etterforskningen var henlagt som intet straffbart forhold.

Til motpartens anførsel om at oppreisningsbeløpene er altfor høye, bemerkes at det foreligger lite rettspraksis på området. I rettspraksis varierer oppreisningsbeløpene fra kr. 250.000 og til en million kroner. Det vises til LA-2005-166629 og Rt. 1994 s. 389. Vurderingen er skjønnsmessig, men momenter trukket frem i rettstridsvurderingen må ha betydning for erstatningsnivået.

Til motpartens anførsel om at saksøker synes å kreve tilkjent saksomkostninger utover hva som er hjemlet i tvistemålsloven (heretter ”tvml.”) § 170 flg., bemerkes at kravet er hjemlet i skl. § 3-6. Bestemmelsen gir grunnlag for å kreve erstattet tap påført i forbindelse med skade. Det er sikker rett at utgifter til advokatbistand faller inn under tapsbegrepet ved lidt tap. 

Saksøker har under hovedforhandlingen nedlagt slik endret

påstand:

1.	Dagens Næringsliv AS v/ styrets formann dømmes til å betale oppreisning til lege Eivind Borna etter rettens skjønn oppad begrenset til kr 600.000 med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra forfall til betaling finner sted.
2.	Sjefredaktør Amund Djuve dømmes til å betale oppreisning til lege Eivind Borna etter rettens skjønn oppad begrenset til kr 150.000 med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra forfall til betaling finner sted.
3.	Featureredaktør Gry Egenes dømmes til å betale oppreisning til lege Eivind Borna etter rettens skjønn oppad begrenset til kr 100.000 med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra forfall til betaling finner sted.
4.	Journalist Gøran Skaalmo dømmes til å betale oppreisning til lege Eivind Borna etter rettens skjønn oppad begrenset til kr 50.000 med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra forfall til betaling finner sted.
5.	Journalist Knut Gjernes dømmes til å betale oppreisning til lege Eivind Borna etter rettens skjønn oppad begrenset til kr 50.000 med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra forfall til betaling finner sted.
6.	Saksøkte nr 1 hefter solidarisk for de oppreisningsbeløp saksøkte nr 2-5 er ansvarlig for.
7.	De saksøkte dekker – en for alle og alle for en – lege Eivind Bornas utgifter til advokatbistand forut for stevningen med kr 75.000 med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra stevning til betaling finner sted.
8.	De saksøkte dekker – en for alle og alle for en – lege Eivind Bornas saksomkostninger for tingretten med tillegg av lovens forsinkelsesrente fra forfall til betaling finner sted.

Saksøktes vesentligste anførsler:

Dersom saksøkers oppreisningskrav skal kunne idømmes, må flere kumulative vilkår være oppfylte. Etter saksøktes oppfatning er ingen av disse vilkårene oppfylte. 

Et grunnvilkår for å kreve oppreisning i en injuriesak, er at det foreligger utsagn som overskrider terskelen for krenkende omtale etter strl. § 247. Tolking er rettsanvendelse, jf. Rt. 2002 s. 764 (Nordlandsposten). Det avgjørende er hvordan domstolen tolker utsagnene, ikke hvordan Borna selv eller vitner tolker disse. Borna har fortolket artikkelen feilaktig, når han har lagt til grunn at den inneholder utsagn om at han er ”korrupt” eller liknende. Artikkelen inneholder ingen slike utsagn, omtaler ikke subjektive forhold. Artikkelen kan ikke oppfatte slik saksøker anfører. Artikkelen omhandler Herlofsens og Sandstrøms salg av legeerklæringer, og hvordan de utnyttet blant andre dr. Borna. Det er først når man bringer assosiasjoner inn i fortolkningen at artikkelen kan forstås slik som Borna har fortolket den. Assosiasjoner skal imidlertid utenfor, jf. Rt. 2002 s. 1618 (Boot Boys), EMD 28. september 1999 Dalban vs. Romania”, Rt. 2003 s 928 (Tønsberg Blad)og Rt. 1994 s. 348 (Røv). Det foreligger således ingen ærekrenkelse i straffelovens forstand. Dersom retten tolker artikkelen som Borna, står man imidlertid overfor en ”value judgement”, og ikke ”factual statement”.

Når det gjelder skyldkravet i straffeloven § 247, faller det sammen med aktsomhetsvurderingen under rettstridsvurderingen i tilknytning til EMK artikkel 10. Det anføres at DN ikke har handlet uaktsomt.

Det er en ytterligere frifinnelsesgrunn at artikkelens innhold er sann. I norsk rett er det en grunnsetning at sanne utsagn ikke skal sanksjoneres ved domstolene selv om de er krenkende. 

Det er videre et frifinnelsesgrunnlag at utsagnene ikke er rettsstridige. Rettsstridsvurderingen er etter nyere rettspraksis en avveining av momenter i tilknytning til EMK artikkel 10. Det er således ikke anledning til å gripe inn mot ytringer, bortsett når det er ”nødvendig i et demokratisk samfunn”. Ved nødvendighetsskjønnet legger domstolene stor vekt på pressens rolle som ”public watch dog”. Videre om et inngrep mot ytringer representerer ”a pressing social need”. Utgangspunket er at ytringsfriheten har forrang foran personvernet, jf. for eksempel EMD 27. oktober 1978 ”The Synday Times case” og Smith i Loven og livet på s 105. 

Vurderingen bygger på en rekke momenter utpenslet i EMD praksis. Det sentrale momentet i denne vurderingen er om det omtalte forhold er av allmenn interesse. I nærværende sak er innslaget av allmenn interesse ualminnelig høyt. Det vises i denne sammenheng til vurderingene i EMD 1. mars 2007 Tønsberg blad AS og Haukom vs. Norge, samt Rt. 2003 s. 928 (Tønsberg Blad). Dette gjelder for det første avsløringene av Herlofsen og Sandstrøm. Også Bornas rolle måtte beskrives. Dette fordi bruken av en henvisende allmennpraktiker var ett av forholdene som gjorde salget av uriktige legeerklæringer mulig. Bornas erklæring eller henvisning var feilaktig og ble til etter en kort konsultasjon. Dette anskueligjorde spørsmål om slike erklæringers kvalitet og legitimitet, og om en slik praksis er tilfredsstillende. Avisens artikler er fulgt opp av offentlige sakkyndige granskninger, som har foreslått endringer. 

Når det gjelder graden av allmenn interesse for øvrig vises det til Rt. 2002 s. 764 (Nordlandsposten), Rt. 2003 s 928 (Tønsberg Blad), EMD 2. mai 2007 Bergens Tidende AS vs. Norge, Rt. 1999 s. 1742 (Landåssaken), mfl.

Det er videre et moment at avisen har opptrådt korrekt, på en aktsom måte, samt ivaretatt etiske prinsipper. Journalistene hadde arbeidet med artikkelen i 3 måneder da den ble trykket. Grundige presseetiske vurderinger ble foretatt av sjefredaktør Djuve og featureredaktør Egenes under arbeidet med artikkelen. Saken innebærer at avisen har tatt sin samfunnsoppgave alvorlig. 

Det foreligger ingen faktiske feil i artiklene. Borna har også fått kommet til orde med sitt eget syn i en egen artikkel. Dette er momenter av betydning ved rettstridsvurderingen. 

Borna driver legevirksomhet i kraft av lisens tildelt ham etter helsepersonelloven. Som lege skal Borna tjene samfunnet og sine pasienter. Han kan ikke forvente at utferdigelsen av en objektivt feilaktig legeerklæring skal forbigås i taushet. Det vises til Rt. 1993 s. 357.

Legger man til grunn at Borna burde ha fattet mistanke til henvendelsen fra Sandstrøm mv., er det på det rene at han ikke kan beklage seg over omtalen. Avisen uttaler ikke at Bornas undersøkelser er faglig uforsvarlige eller lignende. De faktiske forhold som er fremkommet under rettssaken, er likevel egnet til å underbygge spørsmålet om Borna har opptrådt på en tilstrekkelig kritisk måte. Dersom rutiner og regelverk er slik at han ikke hadde mulighet til å oppdage forfalskninger og lyssky virksomhet, foreligger et alvorlig samfunnsproblem. Problemet fortjener i høyere grad omtale, enn om det bare foreligger en individuell feil.

Det foreligger etter dette ingen rettsstridig uttalelse. Det skal medføre frifinnelse selv om utsagnene skulle være ærekrenkende eller usanne. 

Det tilføyes dessuten at utmålingen av oppreisningsbeløp er altfor høy i forhold til foreliggende praksis. 

Endelig bemerkes at saksøker synes å kreve tilkjent saksomkostninger utover hjemlene i tvml. § 170 flg. 

Saksøker har under hovedforhandlingen nedlagt slik 

påstand:

De saksøkte frifinnes og tilkjennes sakens omkostninger.

Rettens bemerkninger:

Saksøker har krevd oppreisning av DN AS, sjefredaktør Djuve, featureredaktør Egenes, journalist Skaalmo og journalist Gjernes. Grunnlaget for kravet er skl. § 3-6 første ledd. 

Spørsmålet er om utsagnene i artikkelen, bildet og bildets undertekst, mv. (heretter ”utsagnene mv.”) i DN, magasinet, 29./30. oktober 2005 har ”krenket (...) en annens ære” og om det er ”vist uaktsomhet eller vilkårene for straff er til stede”. Oppfølgende artikler har ikke betydning ved vurderingen. Retten vil komme tilbake til betydningen av disse, særlig artikkelen 11.06.2006. 
Henvisningen til ”en annens ære” knytter seg til strl. § 247. Det følger av rettspraksis at for at oppreisning etter skl. § 3-6 skal kunne idømmes, må utsagnene være rettstridige og inneholde en krenkelse som objektivt sett rammes av strl. § 247. Rettstrid har samme innhold i forhold til oppreisning som det har i straffebestemmelsen, jf. blant annet Rt. 1999 s. 1541. 

Retten skal først ta stilling til om det foreligger en overtredelse av strl. § 247.
 
Straffeloven må tolkes i lys av retten til ytringsfrihet som følger av EMK artikkel 10, og retten til respekt for privat- og familieliv i artikkel 8, jf. menneskerettsloven § 2 jf. § 3. EMK gjelder som norsk lov og går foran norsk lovgivning ved motstrid. Vilkårene for overtredelse av strl. § 247 er at utsagnene mv. har vært ”egnet til” å utsette noen for ”tap av den for hans stilling eller næring fornødne tillit”. Spørsmålet er om utsagnene mv. var ”egnet til” å utsette Borna for ”tap av den for hans stilling eller næring fornødne tillit”.

Borna har anført at utsagnene mv. er ærekrenkende fordi de er egnet til å gi inntrykk av eller insinuerer at han er del av et korrupt nettverk som mot betaling skriver falske legeerklæringer til straffedømte. DN har anført at utsagnene mv. ikke objektivt sett rammes av straffeloven § 247. Videre har DN anført at det ikke er utvist noen uaktsomhet, og at utsagnene, mv. ikke er rettstridige.

Når retten skal ta stilling til om utsagnene mv. er egnet til å skade en annens omdømme, må ytringen tolkes. En slik tolking ligger innenfor rettsanvendelsen, jf. Rt. 1988 s. 109 og Rt. 2002 s. 764 (Nordlandsposten). Ved tolkingen av utsagnene mv. må man ta utgangspunkt i totalinntrykket de vil gjøre på den alminnelige leser, jf. Rt. 1987 s. 1058 (Kemner Frantzen), Rt. 1994 s. 348 (Røv) og Rt. 1999 s. 1451.

Det er utsagnenes språklige forståelse som skal legges til grunn, med mindre det foreligger bevis for at ordene skal forstås på en annen måte. Retten viser blant annet til EMD 2. mai 2002 (Bergens Tidende – Røv) og Rt. 2002 s. 1628 (Boot Boys). Utsagnene må imidlertid også ses i lys av den språklige sammenhengen og situasjonen for øvrig. Høyesterett har fremhevet at det må legges større vekt på overskrifter og ingresser, samt billedmaterialet enn det som står på vanlig trykk, jf. blant annet Rt. 1994 s. 348 (Røv).

Strl. § 247 krever ikke at det har inntrådt en faktisk krenkelse, men at handlingen er ”egnet til å skade”. En ærekrenkelse kan skje ved insinuasjoner, jf. for eksempel Rt. 1971 s. 52, eller gjennom fremsettelse av en formodning eller mistanke, jf. for eksempel Rt. 1978 s. 1454. 

Etter rettens vurdering er tolkingsresultatet at Borna i DNs artikkel fremstår som en del av Sandstrøm og Herlofsens korrupte nettverk, som mot betaling, selger falske legeerklæringer til straffedømte for at disse skal kunne oppnå soningsutsettelse, soningsfritak og/eller benådning.

Lest isolert, må utsagnene i artikkelteksten forstås slik at Borna ikke gjorde noen selvstendig vurdering av ”pasienten”, men baserte henvisningen på notatet fra Sandstrøm. Et notat leserne hadde fått innblikk i at Sandstrøm hadde utarbeidet uten å foreta noen medisinfaglig vurdering. Utsagnene må imidlertid leses i sammenheng med hvordan Borna for øvrig er fremstilt i artikkelen. Over en side i artikkelen er det trykket et bilde av Borna, med følgende undertekst: ”Nyttig idiot? Før Sandstrøm kunne sette i gang arbeidet med å skrive falske erklæringer trengte han en henvisning fra en allmennpraktiserende lege. Her møter ”Christian Skau” Dr. Borna, som etter oppfordring fra Sandstrøm velvillig skrev en henvisning til ”Skau””. Den språklige definisjonen av uttrykket ”nyttig idiot” er, i følge Wikipedia, en person som uten selv å forstå det blir manipulert til å gå en annens ærend. 

Avisen konstaterer ikke at Borna er en ”nyttig idiot” for Sandstrøm, men stiller spørsmål ved om han er det. Det innebærer at avisen åpner for at Borna har en større rolle enn å løpe Sandstrøms ærend uten selv å vite det. Utsagnet ”nyttig idiot?”, beskrivelsen av Borna som en som ”etter oppfordring fra Sandstrøm velvillig skrev en henvisning til ”Skau” og utsagnene i artikkelteksten må leses i sammenheng. Slik retten ser det er utsagnene mv. egnet til å gi inntrykk av at Borna er en del av den virksomhet som DN omtaler. En virksomhet hvor helsepersonell selger falske legeerklæringer til straffedømte for at disse skal kunne oppnå soningsutsettelse, soningsfritak og/eller benådning.

Ser man så teksten sammen med bildet og montasjen av siden for øvrig, forsterkes forståelsen av tekstens innhold. Avisen har trykket et bilde av Borna fotografert fra utsiden av legesenteret og inn gjennom et vindu. Bildet viser Borna i samtale med ”pasienten”, Skau. Bildet er tatt uten Bornas vitende. Samme type bilde er tatt Herlofsen, som senere er tiltalt for korrupsjon. Videre er henvisningen fra Borna trykket i sin helhet på samme side. Endelig er følgende tekst inntatt ”Da betaler du 30.000 kroner, og den dagen du eventuelt slipper unna alt sammen, så betaler du 20.000 kroner til”, John Sandstrøm, psykolog. Montasjen av siden gir inntrykk av at Borna, slik som Sandstrøm, mottar betaling fra straffedømte for å skrive ut falske legeerklæringer.
 
Forståelsen støttes av øvrig tekst i artikkelen, slik som ”Han (Sandstrøm – rettens tilføyelse) opererer som en mellommann, og har kontakt med leger som skriver erklæringer. Men det er han som er edderkoppen i nettet. Det er han som mottar pengene” og ”Han (en kriminell – rettens tilføyelse) beskriver nettet som enormt”, samt artikkelens overskrift ”Forbrytelse uten straff”.

Tolkingsresultatet understøttes også av hvordan Fylkeslegen i Oslo og Akershus , Statens helsetilsyn, Oslo politidistrikt, Rikstrygdeverket og Norsk legesenter AS forstod artikkelen. Det vises til at Fylkeslegen i Oslo og Akershus innkalte Borna til et møte umiddelbart etter at artikkelen hadde stått på trykk. Videre vises det til at Statens helsetilsyn åpnet tilsynssak mot ham, og at Oslo politidistrikt innledet etterforskning mot Borna og ga ham status som mistenkt. Dernest vises det til at Rikstrygdeverket åpnet gransking mot Borna og at han ble bedt om å trekke seg fra styret i Norsk legesenter AS. Bevisførselen har vist at disse iverksatte over nevnte tiltak etter å ha lest DNs artikkel.
 
Utsagnene, sammenholdt med bildet og underteksten er, slik retten ser det, ”egnet til å skade” Bornas omdømme ved at han er utsatt for ”tap av den for hans stilling eller næring fornødne tillit”. For sistnevnte vilkår vises det til hvilke konsekvenser artikkelen medførte for Borna. Videre vises det til at leger i kraft av sin stilling er avhengig av en særlig tillit fra pasienter, leger, og fra myndighetene. 

Den objektive gjerningsbeskrivelsen i strl. § 247 er således overtrådt.

Retten går så over til å behandle om utsagnene mv. var rettstridig. Retten vil behandle DNs anførsel om manglende uaktsomhet i sammenheng med denne vurderingen, da den sammenfaller med vurderingen etter skl. § 3-6.

Ytringsfriheten er vernet av grunnloven § 100, jf. EMK artikkel 10 og menneskerettsloven av 21. mai 1999 nr. 30. Idømmelse av oppreisning er et inngrep i ytringsfriheten etter EMK artikkel 10. Slikt inngrep er likevel tillatt etter EMK artikkel 10 nr. 2 når det er hjemlet i lov, forfølger et lovlig formål eller er nødvendig i et demokratisk samfunn for å verne andres omdømme eller rettigheter, se Rt. 2005 s. 1677 (Fædrelandsvennen). Oppreisning er hjemlet i lov. Videre forfølger idømmelse av oppreisning for ærekrenkende beskyldninger et lovlig formål. Spørsmålet i herværende sak er om inngrep er nødvendig i et demokratisk samfunn.

Det følger av LA 2005-166629 at;
”Vurderingen av hvor grensen mellom rettmessige og rettsstridige utsagn går, vil da måtte bero på en rekke faktorer. Når det som her særlig gjelder journalistiske utsagn i media, må det i samsvar med EMDs praksis som et utgangspunkt ses hen til medias grunnleggende funksjon i et demokratisk samfunn både med hensyn til å ta opp spørsmål til debatt og til å omtale saker som anses for å ha offentlig interesse. Det vises bl.a. til den europeiske menneskerettighetsdomstols (EMDs) kjennelse 3. april 2003 (Haralanova - Lettland) og dom 17. desember 2004 (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark, premiss 71). 

Idømmelse av oppreisning vil innebære et inngrep i ytringsfriheten etter EMK artikkel 10 nr. 1 som bare er tillatt når det er hjemlet i lov, forfølger et lovlig formål og ”er nødvendige i et demokratisk samfunn” for å verne andres omdømme eller rettigheter, jf. EMK art. 10 nr. 2. Dette er slått fast i en lang rekke avgjørelser fra EMD, jf. for eksempel dom 17. desember 2004 (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark, premiss 67). Utøvelse av ytringsfriheten må således balanseres mot hensynet til personvernet, herunder enkeltmenneskers omdømme.”

Høyesterett har i Rt. 2005 s. 1677 (Fædrelandsvennen) uttalt følgende om hvordan EMD forstår ”nødvendig i et demokratisk samfunn”:
”EMD har i lang tid forstått ”nødvendig i et demokratisk samfunn” slik at inngrep i ytringsfriheten må begrunnes i et tvingende samfunnsmessig behov (« a pressing social need »), jf. eksempelvis storkammeravgjørelsen 17. desember 2004 i sak Cumpãnã and Mazãre mot Romania (EMD=KEY00039391) premiss 88. Inngrepet må være relevant, tilstrekkelig og forholdsmessig, jf. samme avgjørelse premiss 90. Domstolen avveier konkret beskyttelsen av ytringsfriheten mot vern av omdømmet for den som har fått en uriktig anklage rettet mot seg. Innen den private sfære verner EMK artikkel 8 mot usanne beskyldninger, jf. premiss 91.”

Høyesterett har i Rt. 2003 s. 928 (Tønsberg Blad) uttalt hvilke forhold det nærmere innhold av den konkrete avveining må baseres på:
”...Av disse finner jeg grunn til å fremheve graden av allmenn interesse, beskyldningens karakter, derunder om beskyldningen klassifiseres som « value judgment » eller « factual statement », om den retter seg mot offentlig person eller privatperson, samt graden av uaktsomhet, derunder om og eventuelt i hvilken utstrekning media på publiseringstidspunktet hadde holdepunkter i faktum for at påstanden var sann. Generelt vil ytringen ha et sterkt vern dersom den gjelder forhold av allmenn interesse, verdivurderinger, videreformidling, offentlig person, og om det foreligger sterke holdepunkter for at påstanden var sann. Motsatt: Gjelder saken beskjeden allmenn interesse, faktapåstander, egen fremsettelse, privatperson, og det foreligger svake holdepunkter for at påstanden var sann, har ytringen et mindre sterkt vern.”
 
Utøvelse av ytringsfrihet må balanseres mot hensynet til personvernet, herunder enkeltmenneskets omdømme, som også er en anerkjent menneskerett, jf. blant annet Rt. 2002 s. 764 (Nordlandsposten), Rt. 2003 s. 928 (Tønsberg Blad) og Rt. 2005 s. 1677 (Fædrelandsvennen). At vern av omdømmet er omfattet av EMK artikkel 8 følger blant annet av EMDs dom av 30. mars 2004, Radio France, mfl mot Frankrike. I herværende sak er det DNs frihet til å meddele, og publikums rett til å motta nyheter som skal holdes opp mot personvernet og den enkelte persons omdømme, jf EMK artikkel 8 og artikkel 10 nr. 2.

Det knyttet seg en åpenbar allmenn interesse i at DN avslørte hvordan helsepersonell, mot betydelige summer, solgte falske legeerklæringer for at kriminelle skulle kunne kjøpe seg fri fra straff. Artikkelen satte også fokus på hvordan et etablert system innenfor helsevesen og rettsvesen ble utnyttet. Slik retten ser det er det en oppgave for mediene å informere om slike forbrytelser. Artikkelen skapte en voldsom debatt og ble gjenstand for omfattende mediedekning både i nasjonale aviser og TV-kanaler. Pyskolog Sandstrøm og psykiater Herlofsen ble som en direkte følge av artikkelen tiltalt for blant annet korrupsjon. Artikkelen medførte også at Helse- og omsorgsdepartementet og Justisdepartementet nedsatte en arbeidsgruppe hvis formål var å gjennomgå ulike typer sakkyndigerklæringer helsepersonell avgir til justissektoren. 

Spørsmålet er imidlertid om det var av allmenn interesse at det ble gitt inntrykk av at Borna var en del av helsepersonellet som solgte falske legeerklæringer. DN har anført at det var avgjørende for artikkelens troverdighet at de kunne dokumentert hvordan ”systemet” ble utnyttet, herunder hvem som utnyttet det, på hvilken måte og hvordan erklæringene ble benyttet. Det var også avgjørende for at artikkelen fikk de konsekvenser den fikk for to av de involverte personene.

Slik retten ser det, er det av allmenn interesse å vise hvordan et etablert system blir utnyttet for å legitimere bruken av falske legeerklæringer. Det er imidlertid av begrenset allmenn interesse hvilken allmennlege som skrev henvisningen etter å ha blitt lurt av henholdsvis Sandstrøm og journalisten. Henvisningen er alene tilstrekkelig for å dokumentere at Skau hadde manipulert systemet slik at han kunne få en falsk legeerklæring av Sandstrøm.

Ved vurderingen av beskyldningens karakter, legger retten til grunn at det dreier seg om ”factual statements”. DN har anført at dersom den alminnelige lesers totalinntrykk av artikkelen er at Borna er en del av et korrupt nettverk, dreier det seg om ”value judgements” og ikke ”factual statements”. Retten er ikke enig i det. Under enhver omstendighet vil retten bemerke at det etter EMDs praksis ikke er slik at beskyldninger som klassifiseres som ”value judgement”, ubetinget vernes av ytringsfriheten. Retten viser blant annet til EMD 24. februar 1997 de Haes and Gijsels mot Belgia. EMD uttalte i denne dommen at en ytring kan ”be excessive, particular in the absence of any factual basis”. Selv ”value judgements” må altså ha en forankring i objektive fakta. Retten legger videre til grunn at artikkelen er egenprodusert. Det vises til at to journalister i DN hadde arbeidet med artikkelen i ca. 3 måneder da den ble trykket. Beskyldningene var dessuten usanne. Det vises til at verken Statens helsetilsyn eller Oslo politidistrikt fant at Borna hadde foretatt seg noe kritikkverdig eller straffbart. Dette er imidlertid opplysninger DN ikke var kjent med da artikkelen ble trykket. Bevisførselen har imidlertid vist at en av journalistene som skrev artikkelen anslo med 75-80 % sannsynlighet at Borna ikke var en del av det korrupte nettverket som ble beskrevet i artikkelen.

Når det gjelder om beskyldningene retter seg mot en privat eller offentlig person vil retten bemerke at Borna er en privat person, som er lege av yrke. Som lege opptrer han i kraft av lisens tildelt ham fra det offentlige etter helsepersonelloven. Han må således antas å være noe midt i mellom en privat og en offentlig person. Argumentet kan, slik retten ser det, ikke tillegges vekt ved vurderingen i herværende sak.

Ved aktsomhetsvurderingen, er forholdet til presseetiske normer av betydning. I denne sammenheng vises det til pressens egen ”Vær Varsom” plakat. I denne saken brukte journalistene falsk identitet, walraffing, for å avdekke at straffedømte kjøpte seg andre soningsforhold enn de var ilagt av det offentlige. Det følger av ”Vær Varsom” plakaten punkt 3.10 at forutsetningen for bruk av walraffing er ”at dette er eneste mulighet til å avdekke forhold av vesentlig samfunnsmessig betydning”. Verken de straffedømte eller de som utstedte erklæringene hadde noen legitim interesse i å fortelle DN hvordan de unyttet systemet. Walraffing var således den eneste måte DN kunne dokumentere hva som faktisk skjedde.

Artikkelen må imidlertid ses i lys av ”Vær Varsom” plakatens punkt 4.7;
”Vær varsom med bruk av navn og bilde og andre klare identifikasjonstegn på personer som omtales i forbindelse med klanderverdige eller straffbare forhold. Vis særlig varsomhet ved omtale av saker på tidlig stadium av etterforskning, i saker som gjelder unge lovovertredere, og der identifiserende omtale kan føre til urimelig belastning for tredjeperson. Identifisering må begrunnes i et berettiget informasjonsbehov. Det kan eksempelvis være berettiget å identifisere ved overhengende fare for overgrep mot forsvarsløse personer, ved alvorlige og gjentatte kriminelle handlinger, når omtaltes identitet eller samfunnsrolle har klar relevans til de forhold som omtales, eller der identifisering hindrer at uskyldige blir utsatt for uberettiget mistanke.” 

Denne saken er ikke en sak som er å karakterisere som en alminnelig kriminalsak. Saken er arbeidet frem av DNs journalister, basert på tips fra blant annet straffedømte. Det er journalistene, og ikke politiet, som har ”etterforsket” saken og som har avdekket at helsepersonell har begått straffbare forhold.

Artikkelen ligger ikke i kjerneområdet for bestemmelsen i ”Vær Varsom” plakaten punkt 4.7, men prinsippene må allikevel komme til anvendelse 

Etter rettens vurdering skjerper det kravet til aktsomhet at DNs journalister har stått for ”etterforskningen” i saken. Journalister mangler politiets etterforskningsfaglige kompetanse og har ikke nødvendige ressurser til å foreta en bred og helhetlig etterforskning i en sak. Dette innebærer at det er risiko for at journalistene vil kunne konkludere uriktig. En avis vil naturligvis også ha et annet fokus enn politiet i en etterforskningen fordi avisens oppgave er å publisere artikler som selger aviser.
 
DN har anført at det var nødvendig å identifisere Borna. Som lege har Borna en samfunnsmessig rolle. Artikkelen dokumenterer hvordan leger blir brukt for å gi rettigheter til straffedømte inn i det offentlige. Identifiseringen var også nødvendig for at psykolog Sandstrøm og psykiater Herlofsen vanskeligere skulle kunne tilbakevise avisens påstander.

At artikkelen er godt dokumentert, svekker mulighetene for å tilbakevise påstandene som er fremsatt i den. Retten er imidlertid av den oppfatning at det ikke var nødvendig å identifisere Borna med navn og bilde, eller fremstille ham som en del av et korrupt nettverk, for å dokumentere påstandene i artikkelen. Henvisningen i seg selv dokumenterer hvordan psykolog Sandstrøm utnyttet systemet. Borna er kun en biperson i artikkelen og artikkelen står på egne ben uten ham. 

Retten vil bemerke at bevisførselen har vist at en av journalistene som skrev artikkelen anslo med 75-80 % sannsynlighet at Borna ikke var en del av et korrupt nettverket. Dette viser at selv om avisens ”etterforskning” viste at det knyttet seg stor usikkerhet til hvilken rolle Borna hadde, konkluderte avisen overfor leseren med at Borna var en del av et korrupt nettverk og fremstilte ham som det. Dette har i ettertid vist seg å være feil.

Slik retten ser det har DN ikke utvist tilstrekkelig aktsomhet. 

Det følger av ”Vær Varsom” plakaten punkt 4.14 at ”de som utsettes for sterke beskyldninger så vidt mulig skal ha adgang til samtidig imøtegåelse av faktiske opplysninger”. DN ga Borna anledning til å imøtegå opplysningene. I tilknytning til artikkelen trykket avisen en kort artikkel hvor Borna fikk komme til orde. Artikkelen hadde overskriften ”Har sikkert vært blåøyd” og ingressen ”Lege Eivind Borna, som henviste DNs journalist til John Sandstrøm, føler seg brukt av Sandstrøm”. Retten kan ikke se at det at Borna fikk uttale seg, medfører at DN handlet aktsomt.

Retten bemerker videre at DN fulgte opp inntrykket avisen hadde skapt av Borna i hovedartikkelen, i en artikkelen av 11. juni 2006. Artikkelen hadde overskriften ”siktet for korrupsjon”, og avsnittsoverskriften ”Ikdahl og Borna går fri”. Artikkelen ble trykket etter at Statens helsetilsyn hadde henlagt tilsynssaken mot Borna. Også dette viser, slik retten ser det, at DN ikke opptrådte tilstrekkelig aktsomt.

Retten finner etter dette at verken journalistene eller redaktørene har utvist tilstrekkelig aktsomhet.

Ved rettstridsvurderingen skal det også ses hen til utsagnene i artikkelen, bildet og bildets underteksts form og eventuelle balanse. Det vises til at Borna ble identifisert ved navn og med bilde, samt at arbeidsstedet hans ble identifisert. Slik retten ser det medførte identifiseringen med bildet at Bornas person ble betydelig fokusert. Bildets form og uttrykk hadde også en dramatiserende effekt i saken, som vekket lesernes interesse for Borna. Fremstillingen av Bornas person kan dermed ikke sies å ha vært nøktern og balansert.  

Retten kan ikke se at Borna er noe å bebreide. Det vises til Rt. 1993 s. 357. Borna har skrevet en henvisning til en ”pasient” på bakgrunn av vurderinger som ble gjort i konsultasjonen den 20. september 2005. Statens helsetilsyn har ikke funnet at Borna har opptrådt kritikkverdig. Retten slutter seg til Statens helsetilsyns vurdering.

Ved den konkrete avveiningen, har retten kommet til at det var rettstridig av DN å fremstille Borna slik at den alminnelige lesers totalinntrykk var at Borna var en del av et korrupt nettverk. Det er dermed nødvendig med inngrep etter EMK artikkel 10 nr. 2 for å verne andres omdømme eller rettigheter. 

Vilkårene for oppreisning etter skl. § 3-6 er således til stede.

Det følger av Rettsdata, Norsk Lovkommentar, note 180 til skl. at: 
”Dersom krenkinga fyller «vilkårene for straff», blir både den direkte gjerningsmann og den som fyller vilkåra for strafferettsleg medverknad personleg ansvarleg. Til dømes ved ærekrenking gjennom trykt skrift er ikkje berre opphavsmannen (kjelda) til det ærekrenkande utsegn eller journalisten ansvarleg, men også redaktøren som let artikkelen prenta, og dessutan dei personar elles som medverka.”

Slik retten ser det er begge de to journalistene ansvarlige, samt featureredaktør Egenes. Likeledes er sjefredaktør Djuve ansvarlig. Som følge av de presseetiske problemstillingene artikkelen reiste var han sterkt involvert i beslutninger knyttet til journalistisk metode, og således må han også ha vært kjent hvilket innhold artikkelen ville få, samt sluttproduktet.

Når krenkelsen slik som her er gjort i trykt skrift, blir også utgiver DN AS ansvarlig for krenkelsen, uavhengig av egen skyld, jf. skl. § 3-6 andre ledd.

Det er i denne saken krevd oppreisning. Oppreisningen skal fastsettes ut fra en bred rimelighetsvurdering, jf. skl. §3-6. Det følger av Rettsdata, Norsk Lovkommentar, note 194 til skl. at: 
””rimelig” gir her uttrykk for ein generell utmålingsregel, for så vidt tilsvarande som i § 3-5. Oppreisingssummen skal fungera som ”plaster på såret”, i tillegg til at den skal kunne gi kompensasjon for økonomisk tap som det er vanskeleg å føra bevis for. Mange omsyn kan elles koma inn i vurderinga. Arten av krenkinga, kor grov den er, kor stor spreiing den har fått, måten den er sett fram på, utstyret som er brukt, omsynet til den krenka sitt namn og rykte, den psykiske påkjenninga, krenkarens skyld og økonomi, mv.”

Krenkelsens art står sentralt ved vurderingen av oppreisning. I herværende sak har krenkelsen hatt et betydelig omfang. Saken ble omhyggelig dekket både av riksdekkende aviser og TV over en relativt lang periode. Saken avstedkom også reaksjoner fra Fylkeslegen, Statens helsetilsyn, Oslo politidistrikt, Rikstrygdeverket og fra Bornas forretningsforbindelser. Dette viser at krenkelsen hadde store konsekvenser for Borna. Krenkelsens art er også meget alvorlig, særlig for en praktiserende lege som har behov for tillit overfor pasienter, leger og offentlige myndigheter. Andre forhold av betydning for utmålingen er hvilken virkning den vil få for de ansvarlige. Ved denne vurderingen vises til at DN AS må antas å ha en solid økonomi. Sammenholdt med hensynet til at oppreisningen skal virke preventivt, taler disse momentene for en ikke ubetydelig oppreisningssum. 

Det er lite rettspraksis på området for den konkrete utmålingen av oppreisning etter skl. § 3-6. Retten har imidlertid funnet noe veiledning LA-2005-166629 hvor i oppreisningsansvaret for TV2 AS ble satt til kr 250.000 og til Rt. 2007 s. 687 hvor oppreisningsansvaret for Se og Hør Forlaget AS ble satt til kr 160.000 for hver av de krenkende og for sjefredaktøren kr 30.000 til hver av de krenkende. Forholdet i sistnevnte sak knyttet seg til strl § 390 og EMK art. 8 og 10, og til flere reportasjer. 

Retten er etter en helhetsvurdering kommet til at oppreisningsbeløpet i denne saken, må ligge på nivå med oppreisningen i dommen LA-2005-166629 for DN AS. Retten er derfor kommet til at DN AS pålegges å betale oppreisning med kr 250.000 til Borna. For sjefsredaktør og featureredaktør, mener retten at oppreisningsbeløpet må settes betydelig lavere ut fra økonomisk evne. Oppreisningen settes derfor til kr 50.000 for hver av de to redaktørene. For de to journalistene finner retten at oppreisningen settes til kr 20.000 hver. Det er lagt ned påstand om renter som retten tar til følge, jf. forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum. 

I medhold av skl § 5-3 nr. 1 er DN AS solidarisk ansvarlig for oppreisningsbeløp redaktørene Djuve og Egenes, og journalistene Skaalmo og Gjernes er ansvarlige for.

Borna har krevd erstatning for utgifter til advokatbistand forut for stevningen med kr 75.000 inklusive mva. De saksøkte har tatt til motmæle mot dette. 

Erstatningen skal fastsettes ut fra skl § 3-6 første ledd. Det følger av Rettsdata, Norsk Lovkommentar, note 188 til skl. at:
””den lidte skade” er skade i form av inntektstap og tap i form av nødvendig og pårekneleg utgift fram til doms- eller utmålingstidspunktet, på tilsvarande måte som etter § 3-1 jf. note 99 og note 103.”

Av note 99 fremgår:
”…Lidd utgiftstap kan til dømes vera utgifter i samband med skadehendinga. Eit grunnvilkår, anten det er lidd eller framtidig utgiftstap, er at utgiftene ikkje må vera upåreknelege eller unødvendige, jf. Rt. 1975 s. 670, eller som nærmare presisert bl.a. i Skolanddommen i Rt. 1993 s. 1547 og Stokstaddommen i Rt. 1996 s. 958 at utgiftene må vera nødvendige og rimelege, nærmare i note 102. I dette ligg både eit krav om at utgifta må vera ei pårekneleg fylgje av skaden, og at skadelidne må innfri visse rimelege krav om å avgrensa kostnadene…” 

Slik retten ser det er vilkårene for erstatning tilstede etter skl § 3-6 første ledd som nevnt over. Borna har lidt et økonomisk tap som følge av skaden han er påført ved utsagnene i artikkelen og det er årsakssammenheng mellom tapet og skaden. Retten anser utgiftene som nødvendige og rimelige. Saksøker tilkjennes etter dette erstatning for utgifter til advokatbistand forutfor stevningen med kr 75.000 inklusive mva.

Søksmålet har etter dette ført frem. Retten viser ved denne vurderingen til at oppreisningsbeløpet som er utmålt, har berodd på rettens skjønnsutøvelse, og at påstanden ikke innebar noen binding av rettens skjønn. Ansvar for sakens omkostninger reguleres da av tvistemålsloven § 172. Etter hovedregelen i § 172 første ledd skal de saksøkte erstatte Borna sakens omkostninger. Retten kan ikke se at noen av unntaksbestemmelsene kan komme til anvendelse. Saksøkers prosessfullmektig har fremlagt omkostningsoppgave på kr 249.000 med tillegg av rettsgebyret på kr 9.640. Av det totale omkostningskrav utgjør kr 196.800 salær. Motparten har hatt anledning til å uttale seg, og har ikke hatt merknader. Retten finner salærkravet rimelig, og omkostningskravet blir å legge til grunn. 

Dom har ikke kunnet avsies tidligere på grunn av sykdom.

D o m s s l u t n i n g :

1.	Dagens Næringsliv AS v/ styrets formann dømmes til innen 2 – to uker å betale oppreisning til Eivind Borna med 250.000 – tohundreogfemtitusen – kroner, med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer.

2.	Sjefredaktør Amund Djuve dømmes til innen 2 – to uker å betale oppreisning til Eivind Borna med 50.000 –femtitusen – kroner, med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer.

3.	Featureredaktør Gry Egenes dømmes til innen 2 – to uker å betale oppreisning til Eivind Borna med 50.000 –femtitusen – kroner, med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer.

4.	Journalist Gøran Skaalmo dømmes til innen 2 – to uker å betale oppreisning til Eivind Borna med 20.000 – tjuetusen – kroner, med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer.

5.	Journalist Knut Gjernes dømmes til innen 2 – to uker å betale oppreisning til Eivind Borna med 20.000 – tjuetusen – kroner, med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer.

6.	Dagens Næringsliv AS hefter solidarisk for de oppreisningsbeløp sjefredaktør Amund Djuve, featureredaktør Gry Egenes, journalist Gøran Skaalmo og journalist Knut Gjernes er idømt.

7.	Dagens Næringsliv AS, sjefredaktør Amund Djuve, featureredaktør Gry Egenes, journalist Gøran Skaalmo og journalist Knut Gjernes dømmes in solidum til innen 2 - to - uker å betale lege Eivind Bornas utgifter til advokatbistand forut for stevningen med 75.000 – søttifemtusen - kroner med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer.

8.	Dagens Næringsliv AS, sjefredaktør Amund Djuve, featureredaktør Gry Egenes, journalist Gøran Skaalmo og journalist Knut Gjernes dømmes in solidum til innen 2 - to - uker å betale saksomkostninger til Eivind Borna med 258.640 - tohundreogfemtiåttetusensekshundreogførti - kroner med tillegg av den alminnelige forsinkelsesrente etter forsinkelsesrenteloven § 3 første ledd første punktum fra forfall til betaling skjer.

Retten hevet

Anette Fjeld

Dommen kan påankes til lagmannsretten. Anken må erklæres direkte for tingretten innen 1 – en – måned fra dommen er forkynt.

Ankeerklæringen må være underskrevet eller medunderskrevet av en advokat. Den ankende part kan også henvende seg til rettens kontor og får ankeerklæringen nedtegnet og undertegnet der.

Samtidig med ankeerklæringen må den ankende part innbetale ankegebyr, som er 24 ganger rettsgebyret. Dersom hovedforhandlingen varer mer enn en dag, påløper ytterligere gebyr. Dersom anken gjelder en formuesverdi under 50 000 kroner, kan den ikke fremmes uten samtykke fra lagmannsretten. Søknad om samtykke må i slike tilfeller innsendes samtidig med ankeerklæringen.